Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson 

Činy mrtvých 

Originální název: Die Taten der Toten 

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG 

Cologne/Germany, 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2020, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany 

Original Title: „Die Taten der Toten“ 

by Roman Voosen and Kerstin Signe Danielsson 

Translation © Eva Osinová, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0084-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-0085-5 (mobi)

Další případ pro Ingrid Nyströmovou a Stinu Forssovou 

Poznámka překladatele 

V severských jazycích je tykání a oslovování křestním jménem naprosto běžné také ve formálním a oficiálním kontextu, zatímco vykání se používá velice omezeně a pouze při velmi zvláštních příležitostech. Vzhledem k citlivému rozlišování mezi vykáním a tykáním v českém jazyce nebyla tato skutečnost při překladu zohledněna.

„Je třeba říct, že ženy jsou těmi nejtrpělivějšími a nejnebezpečnějšími kapsáři na světě.“

HARRY HOUDINI, 

AMERICKÝ ILUZIONISTA A KASKADÉR 

MAĎARSKÉHO PŮVODU 

PROLOG 

Šlapala do pedálů, co mohla, a na pihovaté tváři cítila teplý vzduch. Větřík jí škubal copánky, droboučká hruď se dmula napětím a hrdostí. Pipi, jak jí ostatní děti přezdívaly, se loni naučila jezdit bez postranních koleček a teď se na modrém kole s třístupňovou převodovkou cítila sebejistě. Už nepatří mezi ty prcky, usmrkance a počůránky, kteří nemůžou ani na krok ze zahrady, příjezdové cesty nebo části silnice, na kterou mají rodiče výhled. Konečně patří mezi velké, máma a táta jí dovolili trávit dlouhé letní dny v lese s dětmi ze sousední osady a zná heslo, takže může chodit do bunkru na stromě, a o víkendu dostává dokonce kapesné, takže si tu a tam může koupit ovocný vodový nanuk nebo hrst bonbonů s kolovou příchutí. Po prázdninách půjde do školy, máma už jí koupila aktovku, má ji vedle postele, a než jde spát, občas si vroubkovanou oranžovou koženku nedočkavě pohladí.

Využila svažité lesní stezky a před protáhlou zákrutou to ještě jednou pořádně rozparádila. Prosvištěla zatáčkou, soustředěně se vyhnula kořenům a čekala na zašimrání v břiše, které se dostavilo pokaždé, když zvládla obtížný úsek. Nechala kolo dojet a nakonec se zastavila na mýtině. Když projela hustým lesem, připadalo jí, jako by vyjela z tunelu na světlo. Seskočila ze sedla a pohodila kolo do trávy. Slunce stálo vysoko na nebi a přinutilo ji zamrkat jednou, dvakrát, třikrát, pak si oči na světlo zvykly. Když si to štrádovala k rozložitému dubu uprostřed mýtiny, v jehož koruně si postavili bunkr, všimla si, že v trávě neleží žádné další kolo. Ani Victoriin monark s několika vylámanými špicemi, ani Danielino BMX. Fakticky sem dneska po obědě dorazila jako první? Nejistě pohlédla na mechanické hodinky na zápěstí. Ručičky ukazovaly 12:55, takže za pět minut jedna, ale nedokázala posoudit, jestli je to brzy, nebo pozdě. Jenže ještě nikdy se nestalo, že by dorazila na mýtinu jako první. Tahle situace byla nezvyklá a vzrušující jako spousta dalších věcí, které se letos v létě odehrály. Rozhodla se, že počká na ostatní. Co jí taky zbývalo jiného? V domečku v koruně stromu měla schované staré karty. Bude trénovat karetní triky, které jí ukázal táta, a pak je předvede ostatním. Roztáhněte oponu, přichází jedinečná a úžasná Pipi Dlouhá punčocha!

Ze stínu starého dubu se vyloupla silueta muže. Okamžitě se zarazila, úlekem se jí rozbušilo srdce. Kde se tady tak najednou vzal? Co tady pohledává? Tohle je přece jejich plácek, tohle místo patří dětem, partě z domku na stromě, tady nemají dospělí co pohledávat. Intuitivně a s takovou naléhavostí, až jí to samotné nahánělo hrůzu, cítila, že tady něco nehraje.

„Ahoj,“ pronesl ten neznámý, usmál se a zvedl ruku.

„Ahoj,“ odpověděla a přeměřovala si ho. Byl starý, rozhodně starší než taťka nebo tátové ostatních dětí, ale nevypadal nepřátelsky. Na způsobu, jakým se zastavil několik metrů od ní a neohrabaně jí zamával, bylo něco plachého. Přesto zůstávala ve střehu.

„Jmenuji se Rune,“ vysvětloval muž a usmál se o trochu víc, ruka mu klesla a zajela do kapsy od kalhot. „Můžu se zeptat, co jsi zač?“

Usmíval se dokonce i očima. Trochu se uvolnila.

„Pipi,“ odvětila. Z nějakého důvodu, který nedokázala vyjádřit slovy, jí připadalo správné vyzradit jenom přezdívku.

Muž jménem Rune se zasmál.

„Jak jinak,“ povídá. „Ta barva vlasů, copánky a pihy – mělo mě to napadnout. Máš tady taky opičáka a koně?“ zeptal se šibalsky.

„Jenom kolo,“ pronesla vážně. „Je tamhle.“ Otočila se a ukázala neurčitě na okraj mýtiny. Když se obrátila nazpět, stál o polovinu blíž než před chvíli. „Kromě toho hned dorazí kamarádi,“ dodala rychle.

Rune se znovu zasmál očima. Jak jen to dělá?

„Tomy a Anika, nemám pravdu?“ Prudce zakroutila hlavou.

„Ne, Victoria a Daniel a taky Malin a Linda, Henrik a možná taky jeho malý bráška,“ vyjmenovala.

„Dělal jsem si legraci,“ opáčil Rune, „když se jmenuješ Pipi.“ Přemýšlela, jestli mu nemá říct, jak se jmenuje doopravdy.

Pak ji napadlo něco jiného.

„Ty jsi zabloudil?“ zeptala se.

„Přesně tak, šel jsem do lesa na procházku a ztratil jsem se,“ odpověděl Rune a poškrábal se rozpačitě na hlavě. Pak si ze zadní kapsy od kalhot vytáhl mapu a začal ji rozkládat. „Podívej se, možná bys mi mohla ukázat cestu.“

Nevěděla jistě, jestli dokáže tomu pánovi, který se jmenoval Rune, pomoct. Samozřejmě věděla, co je to mapa, máma ji občas používala a říkala tátovi, kam má jet, když společně někam jeli autem. Ale nebylo jí tak úplně jasné, jak má člověk podle téhle změti barevných čar poznat, kudy jít.

„Já nevím…,“ pípla nejistě, pokukovala po mapě, dívala se střídavě na ni a na něj, hledala a nakonec našla úsměv v očích a pak přistoupila blíž.

Ruka, která ještě před chvílí svírala mapu, ji popadla za paži. Vykřikla. Mapa přistála na zemi. Muž, který se jmenoval Rune, ji přitáhl k sobě. Úsměv z očí se vytratil. V druhé ruce najednou svíral otevřený nožík. Krátké ostří se zalesklo na slunci.

„Klid,“ sykl.

Zaťala zuby, tělo se jí třáslo. Cítila špičku nože na krku. Já umřu, blesklo jí hlavou, já teď umřu, protože do mě udělá díru a vyteče ze mě všechna krev a budu mrtvá.

Pak se všechno seběhlo ráz na ráz, stačil jediný plynulý pohyb. Pustil jí zápěstí a ve stejný okamžik ji chňapl za copánek. Nůž z krku zmizel a přeřízl vlasy. Zaskřípalo to. Přímo za levým uchem. Chvíli to bolelo, pak to přestalo. Civěla na cop, který se mu bimbal v ruce. Připadal jí strašně cizí, jako by jí nepatřil. Jako by byl umělý. Ten chlap z ní uřízl kus něčeho, co bylo její. Šklebil se. Polkla. Strach jí svíral krk, muž měl ještě pořád nůž v ruce. Ale cítila taky něco jiného.

Něco mnohem silnějšího. Vztek. Rozpálil ji doběla.

„Ne!“ vykřikla a vší silou se na něj vrhla. „Ne!“

Rána dopadla na spánek takovou silou, že okamžitě ztratila vědomí.

DEN X 

Nebyl to penzion, ale spíš zchátralá noclehárna pro bezdomovce: proleželá matrace, prodřené závěsy, ošoupané a popraskané linoleum. Muž to lhostejně zaregistroval, v noci spal dobře. Mechanicky do sebe házel snídani, ovesnou kaši s mlékem a brusinkovou marmeládou, k tomu řídké kafe. Současně si prohlížel časopis starý několik týdnů a přes okraj po očku sledoval ostatní hosty v jídelně. Samí chlapi, dělníci v hrubém pracovním oblečení a obchodní zástupci ve špatně padnoucích oblecích. Pochyboval, že by si na něj později dokázal někdo z nich vzpomenout. Vypil kávu, zavřel časopis, položil ho vedle příboru a vrátil se do malého pokoje. Když se oholil, umyl se a vyčistil si zuby, vytáhl si z vodáckého pytle kožené pouzdro a sedl si na vachrlatou židli. Otevřel pouzdro a vytáhl zbraň. Potěžkával ji v ruce. Kov se leskl v záři stropního světla. Muž vytáhl štětinový kartáček, který postříkal speciálním olejem. Opatrně zasunul kulatý konec do hlavně, pomalu ho zasouval a vysouval. Šlo o pouhý rituál, protože zbraň pořádně vyčistil už včera po posledním nácviku střelby v lese. Když skončil, nabil ji. Palebná síla, která vznikala díky kombinaci modelu a munice, byla vážně něco, neodolala by jí ani neprůstřelná vesta. Uložil zbraň do koženého pouzdra a otřel si olej z rukou. Pak se zul, svlékl si kalhoty a svetr a zalezl znovu do postele. I když už nedokázal znovu usnout, bylo příjemné ležet jenom tak a pozorovat mokrou skvrnu na stropě. Chvíli mu připomínala kvítek růže se čtyřmi lístky, chvíli zase odříznutou lidskou hlavu.

Hodinku takhle podřimoval a pak definitivně vstal. Venku byla zima, hodně pod nulou, a den bude podle všeho ještě dlouhý. A tak si natáhl vlněné ponožky, dlouhé podvlékačky, džíny, svetr s norským vzorem, zateplené zimní boty. Nahoru přijde široký prošívaný kabát, pod kterým ukryje ramenní popruh se zbraní a bezdrátovou vysílačku. Pro jistotu zkontroloval baterii a pak ji zasunul do přístroje. Byla připravená, nabíjel ji celou noc. Vložil vysílačku a náhradní baterii do vnitřní kapsy od kabátu. Připnul si popruh a zasunul do něj těžkou zbraň. Všechno, co nebude potřebovat cestou, nacpal do vaku. Nakonec si oblékl kabát, natáhl kožené rukavice a nasadil čepici s klapkami na uši. Kapesníkem otřel všechny povrchy a kliky u dveří, i když to bylo nejspíš zbytečné. Ale čím méně stop zanechá, tím lépe. Vyšel z pokoje, zamknul, prošel úzkou chodbu, položil klíč na pult prázdné recepce a opustil penzion. V 11:17 odjel metrem na hlavní nádraží. Tam schoval vak do uzamykatelné skříňky. V nedaleké kavárně vykouřil cigaretu a prolistoval si noviny, které nechal někdo ležet na stole. Politika, ekonomika ani kultura ho nezajímaly. Začetl se do výsledků utkání v ledním hokeji a do reportáže o dopingu ve státech východního bloku. Nakonec se vydal na procházku. Zamířil na severovýchod a coural se po Vasaparken. Bylo ještě brzy, zásah měli naplánovaný na dnes večer. Přesto měl být už od oběda připravený. Když se v blízkosti nevyskytoval žádný kolemjdoucí, zastavil se před ojíněnou sochou od Gottfrida Larssona a vytáhl vysílačku. Během kratičkého rozhovoru obdržel potvrzení, že na místě je zatím klid. Sledovaná osoba podle všeho celé odpoledne neopustí pracoviště. Schoval vysílačku a podíval se na náramkové hodinky. Ukazovaly 13:24. Když vydechoval, tvořily se ve vlhkém studeném vzduchu obláčky. Rozhodl se strávit odpoledne v kině. Je tam teplo a nikdo si ho nevšimne. Kousíček od parku objevil biograf, kde se hrály ve 14 hodin Vzpomínky na Afriku. Ten film ještě nikdy neviděl, kromě toho v něm hraje Robert Redford, takže proč ne? S výjimkou dvou postarších dam byl jediným návštěvníkem.

Když se z rozpálené Keni vrátil do švédské zimy, bylo 17:02 a už se stmívalo. Doprava zhoustla, chodníky zaplnily davy lidí, které vyplivovaly kancelářské věžáky v centru města. Vrátil se do Vasaparken. Tady jen tu a tam potkal nějakého kolemjdoucího, ojediněle ho minul běžec, kterého neodradil ani sníh a led. Ve stínu vysokého stromu vytáhl vysílačku a zasunul si sluchátka do uší. Drátky měl dokonale schované pod klapkami čepice. Když naladil potřebný kanál, mohl navázat spojení, aniž si ho všimli kolemjdoucí. Udal svou polohu a vyžádal si zprávu o situaci. Obdržel pozitivní novinky. Během odpoledne se situace vyvíjela požadovaným směrem. Sledovaná osoba, krycí jméno „Červenka“, poslala ochranku brzy domů. Kromě toho očividně zvažovala večerní návštěvu kina. Takže má být v pohotovosti, další podrobnosti se dozví včas. Tohle znělo vážně slibně. Zásah pod širým nebem a ještě k tomu na osobu bez ochranky měl na rozdíl od průniku do bytu několik výhod. Nejdůležitější roli hrála přehlednost: mohl si sám vybrat přesné místo a čas útoku. Přehled představoval kontrolu. Kontrolu nad chováním sledované osoby, nad případnými svědky, nad eventuálními únikovými cestami. Zato v případě bytu se vždycky muselo počítat s nevypočitatelností. I kdyby se člověk připravil sebelépe, za zavřenými dveřmi může vždycky číhat nepříjemné překvapení. A tak doufal, že dojde na návštěvu kina, a nechal kanál vysílačky zapnutý. Byl připravený. Vyšel z parku a pomaloučku se oklikami blížil ke Gamla stan, stockholmskému Starému Městu, kde Červenka bydlela.

U stánku s rychlým občerstvením na Sveavägen si udělal přestávku a objednal si dvě vařené klobásky s bramborovou kaší a hrnek čaje. Oběd ho probral a pomohl mu proti bodavému chladu. Pokračoval dál, přešel úžinu Lilla Värtan po mostě Riksbron, minul budovu parlamentu a dostal se přes most Stallbron do historické části města. Bylo vidět, že je pátek večer a ještě k tomu den výplaty: hospody, bary a restaurace praskaly ve švech pod náporem lidí lačných zábavy. Bezcílně bloudil úzkými dlážděnými uličkami, ale dával pozor na to, aby se příliš nevzdaloval od Västerlånggatan. Ozvala se vysílačka. Program návštěvy kina nabral konkrétní podobu. Červenka s manželkou půjdou ve 21 hodin na Bratry Mozartovy do Grandu. Před kinem se k nim připojí syn se svou snoubenkou. Přemýšlel. K útoku musí dojít ideálně na cestě do kina nebo cestou z něj. Pěšky je to z historického centra ke Grandu přibližně třicet minut, metrem to trvá jednou tak dlouho. Když se manželský pár rozhodne pro druhou variantu, zbude mu jenom cesta mezi bytem a stanicí metra, případně mezi stanicí metra a kinem, v každém případě pár stovek metrů. Několik minut. Během pulzujícího pátečního večera v historické části Stockholmu. Musel uznat, že existovaly i lepší rámcové podmínky. Ale pokud alternativu představoval vpád do bytu… Rozhodl se, že to zkusí pod širým nebem. Kdyby se mu nenaskytla naprosto žádná vhodná příležitost, nebo kdyby si sledovaná osoba objednala taxi, zbývá mu pořád plán B – potemnělý byt. Podíval se na hodinky. Ukazovaly 18:21, takže mu zbývaly ještě bezmála dvě hodiny, pokud se mohl spolehnout na informace, které obdržel. Ale co když se manželský pár rozhodne, že si zajde před kinem na večeři? Věděl, že mají mezi ochrankou své zdroje a že se telefony v okruhu sledované osoby odposlouchávají. Jenže odposlouchávat přímo Červenku nešlo. Riziko, že by se na to přišlo, bylo u takhle důležité osoby příliš velké. Červenka neměla štěnice ani v bytě, ani v telefonu. Rozhodl se, že vsadí na jistotu, a vydal se do Västerlånggatan. Jestli se manželé rozhodnou, že před kinem ještě něco podniknou, chce být na místě. Västerlånggatan byla spíš ulička než cesta. Obchůdky a restaurace stály těsně za sebou. Pěší se mu vyhýbali zleva i zprava. Číslo 31 byl dům se žlutou fasádou a zelenými okny s příčkami. Kráčel pomalu kolem domu s rukama v kapsách a vyhlížel vhodné stanoviště pro sledování. Pohled mu padl na neosvícený vchod do obchodu, který stál o kousek dál na opačné straně. Tenhle tmavý výklenek by byl dokonalý, pomyslel si, jenom kdyby se to tady nehemžilo tolika lidmi. Málem si nevšiml muže, který se v hloubi zastíněného vchodu do obchodu schovával. Jejich pohledy se na chvíli střetly. Chlápek na něj chvíli bez hnutí hleděl a tvářil se vyděšeně. Ne, došlo mu, on se netváří vyděšeně, on vypadá, jako by ho někdo přistihl při činu. Rychle se otočil a pokračoval rovnoměrným krokem dál. Šrotovalo mu v hlavě. Bylo to jasné jako facka. Ten maník pozoroval vchod do domu sledované osoby. Že by patřili oba ke stejné operaci? Ale proč potom o tom druhém nic neví? Podle informací, které má k dispozici, je byt sledován z bytu v jednom z protějších domů. Jiná možnost je, že ochranka je lepší, než se předpokládalo, a třeba ani samotná Červenka neví, jak dobře ji vlastně hlídají – vždyť je proslulá tím, jak nepříjemně se cítí, když má kolem sebe bodyguardy. Odbočil doleva, zrychlil krok, znovu zahnul a pak uhnul ještě jednou, až se ocitl na neosvětleném zadním dvoře. Teprve tady se odvážil vytáhnout vysílačku a nahlásit, co viděl. Vyzvali ho, aby počkal. Ve sluchátkách to praskalo a šumělo. Uběhla minuta a pak další. Pak přišel překvapivý rozkaz: ústup. Má se z oblasti okamžitě stáhnout a místo toho se vydat do blízkosti Grandu. Zarazil se. Nepřipadalo v úvahu, aby se protivil příkazu, ale před akcí ho ujišťovali, že bude mít při určování kritérií zásahu volnou ruku. Místo toho ho teď posílají z rudé zóny pryč a přikazují mu, aby počkal. Tohle si pod kontrolou nepředstavoval. Manévrovací prostor jeho plánu se zmenšil o polovinu. A to jenom proto, že vedení zásahu znervóznělo, uvažoval. Takže ten chlápek u sledovacího stanoviště na Västerlånggatan byl nejspíš nějaký člověk z ochranky, který pracoval v utajení. Jediný možný závěr: Celý zásah není tak dobře naplánovaný, jak se mu snažili namluvit. To bylo neprofesionální. Cítil, jak se v něm vzdouvá vztek. Vždyť šlo přece taky o jeho bezpečnost, sakra. Už měl plné zuby courání po městě v takové kose. Zaplul do metra a jel až na Rådmansgatan. Odtud to bylo ke kinu nějakých sto metrů. Pokud pojede Červenka taky metrem, pravděpodobně vystoupí tady, a ne na Hötorget, odkud je to ke kinu ještě o pět minut dál. POKUD. Odplivl si na chodník. Příliš mnoho proměnných. Jestli to má sledovaná osoba koupit před návštěvou kina, musí na ni čekat přímo před Grandem. Šel obhlédnout situaci rovnou na místo. Ve foyer postávalo několik lidí. Pročítal si začátky představení v podsvícené vitríně. Další film začíná až za více než hodinu. Proto je tady tak prázdno. Zato představení začínající o deváté budou v pátek večer praskat ve švech, lidmi se to tady bude doslova hemžit. Příliš mnoho svědků, velká míra nejistoty, rozhodl se. Takže na zpáteční cestě. Propočítal si, že Bratři Mozartovi neskončí dřív než v jedenáct. Přes hodinu se poflakoval po postranních uličkách. I když se tady vyzná, nebude na škodu, když se ještě jednou obeznámí s okolím. Pak se mu ozvala vysílačka, Červenka s manželkou vyšla z domu a vydala se pěšky nejspíše ke stanici metra Gamla stan. Vy pitomci, pomyslel si, kdybyste mě nechali dělat mou práci. Spleť uliček v historickém centru představovala vysloveně optimální podmínky pro útok. A s tím údajným osobním strážcem by se vypořádal.

V jedné postranní uličce o tři bloky dál našel narvanou hospodu. Chvíli váhal, ale pak vešel. V podstatě se mu to hodilo do krámu. Mám takovej tuctovej obličej, uklidňoval se, nikdo si na mě ani nevzpomene. Jsem jen nějakej chlápek, co si tady dává pivo. A skutečně se zdálo, že si ho nikdo nevšímá, dokonce musel několikrát mávnout na číšníka, aby ho vůbec obsloužil. Jen jedno pivko, namlouval si, na zahřátí. Sedl si na židli v rohu, ale kabát a čepici si nesundal. Nebyl jediný, v baru táhlo a mizerně topili, dveře se neustále otvíraly a zavíraly, pořád někdo přicházel a odcházel. Pařmeni, párečky, kámoši, jeden firemní večírek a notoričtí pijáci, kteří tupě civěli do svých sklenic. Moc dobře ví, jak ti se cítí. Dlouze se napil a zapálil si cigaretu.

Když měl na hodinkách 22:40, zvedl se. Nakonec zvládl tři kousky. Seru na to, pomyslel si. Připadal si svěží a soustředěný. Když vyšel z hlučné hospody, zima mu zaťala drápy do tváře. Díky tomu se mu mysl vyostřila ještě víc. Ve 22:47 přišel před Grand. Po Sveavägen ještě pořád svištěla auta, i když ne tolik jako před třemi hodinami. Přešel na druhou stranu, aby měl lepší přehled. Ve stínu reklamního štítu sledoval vchod do kina. Zdá se mu to, nebo stojí před osvětlenou vitrínou ve foyer ten stejný chlápek, kterého viděl v potemnělém vchodě do obchodu na Västerlånggatan? Z kina se vydral hrozen lidí. Muže už neviděl. Jenže Červenku taky ne. Lidi se navzájem loučili, rozcházeli se různými směry. Chodník se pomalu vyprazdňoval. Stále ani stopy po Července. Cítil napětí. Co když Červenka do kina vůbec nešla? Ale to by mu přece na sto procent oznámili vysílačkou. Foyer kina vyplivlo další dávku lidí. Tamhle! Sledovaná osoba byla na dohled. Měla na sobě tmavou kožešinovou čepici a zimní kabát. Vedle ní manželka, i tu znal z fotek. Mladý pár, který šel s nimi, to bude syn se snoubenkou. Teď stáli všichni před kinem a bavili se. Mladá žena si zahřívala ruce vlastním dechem. Červenka se něčemu smála. Pak se páry rozloučily. Mladí šli směrem ke stanici metra Rådmansgatan, sledovaná osoba se ženou k Hötorget. Zůstal na protější straně silnice a držel s nimi krok. Na jeho straně bylo podstatně méně kolemjdoucích než na té jejich. Pohledem skenoval ulici před sebou. Kolem páru projelo několik volných taxíků, ale muž ani žena na ně nemávli. Takže chtějí opravdu jet metrem ze stanice Hötorget, uvažoval, nebo chtějí jít možná domů pěšky, tím lépe. Puls se mu zrychlil. Nespouštěl pár z očí. Teď míjeli hřbitov Adolfa Fridricha. Neměl by přejít na druhou stranu? Plány mu zkřížila hlučná skupinka lidí, která se k páru blížila z opačného směru. Radši ještě chvíli počká. Teď prošli kolem stánku s rychlým občerstvením na konci hřbitova a… Doslova se zalykal štěstím. Vypadalo to, že přejdou na druhou stranu. K němu. Stál teď u Skandiahuset. Svůj plán ukul ve zlomku vteřiny. Věděl, že všechno půjde hladce. Vyplatilo se mu, že si předtím prošel okolí kina. Zrychlil krok a v hlavě si procházel únikovou cestu. Lépe by svůj plán snad ani nedokázal navrhnout. Rychle se podíval přes rameno. Červenka s manželkou zastavila před výlohou obchodu s módou a společně si prohlíželi vystavené zboží. Vzdálenost mezi nimi a ním se zmenšovala. Prošel kolem něj nějaký muž. Pak ještě jeden. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Je přece jenom chlápek s tuctovým obličejem v neforemném prošívaném kabátu. Na konci bloku zůstal stát. Před sebou měl obchod s tapetami Dekorima, směrem do ulice ho chránil sloup s reklamními plakáty. Rozepnul kabát a druk pouzdra. Stačil jediný hmat a pistole byla připravená k výstřelu. Otočil se k výloze. Nadechl se, vydechl. Všiml si, jak bílé obláčky vlastního dechu zamlžují skleněnou tabuli. Žíla na spánku mu pulzovala. I přes hluk na čtyřproudé silnici slyšel, jak se blíží kroky. Zlehka otočil hlavu. Prošli kolem něj. Ministerský předseda a jeho žena. Obrátil se a vykročil k nim zezadu. Uchopil zbraň, odjistil ji.

Za několik sekund rozřízl mrazivý vzduch výstřel, krátce nato se ozval další. Olof Palme klesl k zemi. Lisbeth Palmeová vykřikla. Muž zastrčil zbraň a zaběhl do úzké Tunnelgatan, minul provizorní stavební buňky, vyběhl po schodech na Malmskillnadsgatan a pak utíkal po David Bagares gatan, dokud jeho kroky nepohltila tma.

ŠVÉDSKO 2019 

KAPITOLA 1 

1 

Krátce po třetí hodině ranní otevřela komisařka Stina Forssová opatrně okno v prvním patře zadní strany hotelu. Silný podzimní vítr nafoukal dovnitř listí, v záři pouličního osvětlení se slabounce lesklo na tmavém koberci. Slyšela vlny jezera Helgasjön, které se tříštily o nedaleký břeh. V korunách stromů šumělo. Pak Forssová vyhodila z okna tašku do promáčeného písku, vyškrábala se na parapet a vyskočila. Při doskoku to tak zabolelo, až zalapala po dechu. Chytla se za hrudník. Teprve nedávno se jí zahojilo několik zlomených žeber a poranění plic. Po půlminutě dostala bolest pod kontrolu natolik, že se opět mohla hýbat. Pohlédla vzhůru k oknu. Zůstávalo stále temné – uniformovaný policista, který držel na chodbě před jejími dveřmi stráž, si jejího útěku podle všeho nevšiml. Nahodila tašku na rameno a plížila se podél domovní zdi. Vrhla kratičký pohled za roh: před vchodem do hotelu stál policejní vůz. Tvář strážníka sedícího uvnitř ozařovalo bleděmodré světlo – očividně zabíjel čas na svém chytrém telefonu. Přeběhla v předklonu pod listnatými stromy na ulici. Martensky, černé džíny, černá kožená bunda, tmavá vlněná čepice: hrozba, že by ji někdo poznal, se rovnala téměř nule. Když došla na Evedalsvägen, otočila se směrem k jihu, k centru města. Na klidném poloostrově v tuhle hodinu s dopravou nepočítala. Několik stovek metrů vzala poklusem, minula přírodní rezervaci a mateřskou školu, až doběhla ke dvoupatrovému domovu důchodců. Stařičké volvo, kterého si v posledních dnech všimla, stálo i teď vzorně na svém místě na parkovišti. Nejspíš patřilo neméně letitému majiteli. Kdyby šlo o sběratelský kousek, cítila by lítost, jenže na takové duševní pochody teď nemohla brát ohled. Skříňové V740 se pro její účely výborně hodilo, protože na jednu stranu se dalo docela snadno šlohnout, na druhou stranu nebylo zase tak staré, aby si ho někdo na ulici všiml. Netrvalo ani minutu, než za pomoci svého nářadíčka otevřela dveře a zkratovala startér. Motor zaburácel, Forssová zařadila rychlost a rozjela se dolů po Evedalsvägen. Teprve po dvou kilometrech zapnula světlomety a zahnula na rychlostní okruh, který vedl kolem smålandského města Växjö. Jela na jih po L27. Cestou potkala sotva několik nákladních aut, jednou zachytily světlomety volva jezevce slídícího na okraji silnice. Po dobré půlhodině jízdy dorazila do cíle. Hodiny na palubní desce ukazovaly krátce po čtvrté. Kilometr před svým domem vypnula motor a vystoupila z vozu. Jistota je jistota, pomyslela si. Stála ve vzrostlém smrkovém lese, tma jako v ranci. Nepotřebovala kapesní svítilnu, aby se zorientovala, protože štěrkem vysypanou cestu mezi odlehlým domem a státní silnicí už znala jako své boty. Vytáhla sig sauer. Dalo se stěží odhadnout, zda dům ještě pořád sledují. Nejspíš ne, ale záleželo na tom snad? Podle ní nebylo příliš pravděpodobné ani to, že by ji před osmi a půl týdny mohlo přepadnout ve spánku sedmičlenné komando. A přesto se to stalo. Útok přežila s těžkým zraněním. Od té doby se doma neukázala a neuplynula ani hodina, kdy by si nekladla otázku, jestli tam stále ještě je: jediný důkaz.

S oběma rukama na automatické pistoli a s pažemi zalomenými do úhlu se plížila po klikaté stezce k lesnímu jezírku, u kterého stál dům. Otec jí ho odkázal před několika lety. Zanechal jí dům, jizvy na krku a břemeno, které ji hrozilo strhnout do propasti.

To jako vážně, tati? Zrovna ty? Ze všech lidí na světě právě ty?

Ještě pořád tomu nemohla uvěřit, ačkoli tomu nasvědčovala spousta věcí, nejenom útok na její osobu.

V zorném poli se jí objevil dům. Ačkoli bylo stále zataženo a neviděla jedinou hvězdu, bylo teď jasněji. Tenhle efekt znala. Jako by lesní jezero vyzařovalo část světla, které nasbíralo přes den. Výjezd zel prázdnotou, její BMW stálo pravděpodobně pořád ještě v garáži. Přiblížila se. Po hlídce ani stopy. Ale kdyby někdo dřepěl v lese s dalekohledem s nočním viděním v ruce, tak by stejně neměla šanci si ho všimnout. Pološero však stačilo na to, aby viděla všudypřítomné stopy zkázy. Vchodové dveře otevřené, okna do jednoho rozbitá, dřevěná fasáda zjizvená průstřely. Sedm chlapů, pomyslela si, sedm týpků ozbrojených až po zuby. Měli u sebe samopaly, automatické pistole, dokonce i zatracený minomet, jen aby ji dostali z domu. Nepomohlo jim to, Forssová je odkráglovala jednoho po druhém. Odpráskla je, podřízla jim krk, vyhodila je do vzduchu. Měla šílené štěstí. A oni ji – drobnou ženskou se zrakovým postižením – pravděpodobně podcenili. Postrčila si okluzor a zastavila se na prahu. Nikde nic. V domě vládlo hrobové ticho. Přesto se zdráhala vejít. Zadržovala ji neviditelná bariéra. Cítila, jak se jí ježí vlasy v zátylku. Žádná živá bytost, nikdo hmatatelný, kdo by na ni čekal s vytasenou zbraní. Možná cítila několikanásobnou smrt, rezonující násilí. Tohle už není dobré místo k žití, uvažovala, možná nebylo dobré nikdy. Otočila se na prahu. V domě nezůstalo nic, co by opravdu potřebovala.

Důvod, proč se sem vrátila, se ukrýval jinde. Pokud tam ještě pořád byl. Její kolegové a útvar zajišťování stop dům po útoku samozřejmě obrátili vzhůru nohama. Dorazila i tajná policie s vlastními lidmi. A kdo ví, kdo všechno ještě. Nezbývalo než doufat, že ne všichni hledali naprosto důsledně. Zamířila ke studni mezi domem a kůlnou na nářadí. Šlo o klasickou zděnou studnu z cihel s ručně tesaným rumpálem, na kterou kdysi otec připevnil různé kamenné sochy antického rázu. Koňskou hlavu, bustu generála, ženskou postavu à la Venuše mélská. Jeho zmatený vkus ji vždycky udivoval. Možná se v té prapodivné výzdobě studny odrážel otcův obdiv pro Julia Caesara a vše, co souviselo s římskou říší. V každém případě před několika měsíci vyztužila starý rumpál a původní lano nahradila řetězem. Forssová si teď přece jenom vytáhla kapesní svítilnu. Zatřásla řetězem. Rychle vklouzl do metrové šachty a pak zmizel v temné vodě. Zatím je všechno v pořádku, pomyslela si. Zamířila ke kůlně a s námahou vytáhla z regálu v dílně nenápadnou lepenkovou krabici. Pod vyřazenými náhradními autodíly ležel výkonný elektrický naviják. V pokřiveném plastovém světlometu byl schovaný klíč. Zasunula klíč, vytáhla naviják, napojila na něj prodlužovačku a namířila si to zpátky ke studni, v jedné ruce odvíjející se kabelový buben, ve druhé naviják. U studny odvázala konec řetězu ze starého dřevěného rumpálu a připojila poslední očko karabinou na elektrický naviják a ten zase upevnila na starý dřevěný rumpál pomocí dvou ocelových smyček. Napojila elektrický naviják na prodlužovačku a zapnula ho. Více než tisíc wattů se pustilo s bzučením a skřípotem do práce. Dřevo, které drželo naviják, sténalo. Řetěz se hlemýždím tempem pěkně očko po očku namotával na buben navijáku. Posvítila si do studny. Voda mlaskala a kapala a vydávala ze svých útrob malý trezor. Když se černá kovová krabička po dvou minutách pohupovala na okraji studny, Forssová naviják zastavila. Vytáhla z kapsy od kalhot klíč, sklonila se mezi koňskou hlavu a Caesara a odemkla trezor, ze kterého kapalo. Kožené pouzdro leželo na svém místě. Oddechla si. Ti pitomci nehledali pořádně. Zastrčila pouzdro zpět, trezor opět zamkla a spustila ho na dno studny. Vytáhla si mobilní telefon a poslala SMS následujícího znění: Bingo. Hodila telefon do šachty. Odmontovala naviják a odnesla ho i s prodlužovačkou do kůlny. Ráda by si s sebou vzala víc věcí, ale na to potřebovala auto. Utíkala tedy po štěrkové cestě do lesa, naskočila do volva a zaparkovala zadní částí vozu u dveří od kůlny. V přístěnku stála už desítky let vyřazená latrína. Otec ji používal jako skladiště. Praskala ve švech. Samé staré krabice od bot plné různých papírů. Desítky let staré fotokopie, ruční poznámky, spisy se založenými výpisy z účtu, vybledlé fotografie z dovolené. Možná to všechno jsou jen staré krámy, ale třeba se v té hromadě materiálu skrývají důkazy a stopy. Odpovědi. Při nakládání napočítala celkem dvacet dva krabic. Celá zpocená zabouchla kufr. Naposledy pohlédla na neostré obrysy domu. Tohle byl nějakou dobu její domov.

Ty jsi mi ho odkázal, táto. A pak jsi mi ho zase vzal.

Hlavou jí projela myšlenka. Nedá se totéž říct v podstatě o celém jejím životě? Ne, rozhodla se. Dokud je schopná se bránit, tak ne.

I tohle jsem se naučila od tebe.

Dostala hořkou lekci. Polkla. Námahou ji bolelo na hrudi. Bylo načase to tady zabalit. Sedla do auta, nastartovala a sešlápla plynový pedál.

Jela po L27 až do Tingsrydu, pak odbočila na L29 a později najela na dálnici směr Malmö. Nad Skánií vycházelo slunce. Mírně zvlněná krajina pod rudou klenbou mraků – za jiných okolností by jí tenhle pohled možná připadal velkolepý. V Lundu vyjela exitem na státní cestu do Trelleborgu. Neměla pocit, že by ji někdo sledoval.

Oleg na ni čekal na parkovišti před místním supermarketem, jak se domluvili. Šlo o starého kamaráda z Berlína. Kdysi dávno ho zatkla kvůli podvodu, nějakou dobu pak fungoval jako její informátor a prodavač trávy a později se z nich stali přátelé. Neviděli se už pěkně dlouho. Přesto tady pro ni byl vždycky, když ho potřebovala. Na přivítanou ji přivinul k sobě. Věděla, že už pěkně dlouho necítila něčí tělesnou blízkost. Neohrabaně se vymanila z objetí. Ráda Olega zase viděla. Nechal si narůst vousy a vypadal jako námořník.

„Pozdravuje tě Michaela. A děti taky.“

„Díky.“

Nejistě se zasmála.

Úplně zapomněla na to, že je Oleg ženatý. Pozvání na svatbu ignorovala, neposlala ani blahopřání. Udržování sociálních vazeb nepatřilo zrovna k jejím silným stránkám.

Naložili krabice od bot do Olegovy dodávky. On pak nasedl do auta a odjel, ona přešla přes parkoviště do supermarketu a koupila si kávu a housku. Když dosnídala, odšourala se ke kradenému vozu a vyrazila také směrem k nedalekému přístavišti trajektů. Žena za sklem v budce, kde se kontrolovaly jízdenky a doklady, na ni krátce pohlédla. Od chvíle, co musí Forssová nosit okluzor, si lidé dávají pozor na to, aby na ni necivěli moc dlouho. Přesto si byla jistá, že se zaměstnankyni trajektové společnosti její tvář vryla do paměti. To je dobře. Vjela s volvem na trajekt, opustila palubu pro automobily a zamířila do kajuty.

Nils Holgersson vyplul v deset. Forssová si dala horkou sprchu a oblékla si čisté věci. Pak zašla do palubního obchůdku a koupila si lahev vodky. Mohla vzít jed na to, že prodavač si jí všiml taky. Ženská na prahu čtyřicítky s klapkou na oku se tak často nevidí. Vrátila se do kajuty, natáhla se na postel a usnula. Když zazvonil budík, který si nastavila na hodinu před příjezdem, znovu se převlékla, schovala neposlušnou zrzavou hřívu pod blonďatou paruku, vklouzla do lodiček na vysokém podpatku, sundala si okluzor a nasadila si zrcadlovky. Odlila půl lahve s vodkou do umyvadla, rozházela pár kousků oblečení po kajutě a vedle poloprázdné lahve položila prázdné plato Diazepamu. Pak chvíli poslouchala za dveřmi, vyklouzla z kajuty do liduprázdné chodby a přesně ve chvíli, kdy trajekt vplouval do rostockého přístavu, vyšla na palubu pro automobily a tam nasedla k Olegovi do dodávky. V koloně nákladních aut opustili palubu. Celníci je nekontrolovali. V Güstrowu zajel Oleg na parkoviště hobbymarketu. OBI. Pohled na oranžovo-černého bobra v ní vyvolal něco, s čím vůbec nepočítala. Stesk po domově. Do Německa nepáchla přes dva roky. A přitom tady strávila většinu života. Přišla sem jako sedmiletá holka společně se svou německou matkou. Utekly jsme před tebou a tvými ranami, táto. Před několika lety se vrátila do Švédska, do země, kde strávila rané dětství, a dala vale berlínskému životu a kariéře u Mordkommission, která vyšetřovala těžké zločiny proti životu. Protože jsi umíral, táto.

Stina Forssová měla s otcem velmi komplikovaný vztah a tak nějak neurčitě a nakonec i marně doufala, že se to mezi nimi napraví. A teď jsem zase na útěku a znovu kvůli tobě.

„Jsi v pořádku, Stino?“ Zakázala si plakat.

„Ale jo,“ připustila a křivě se pousmála. „Díky. Za všechno. Vím, že to není samozřejmost.“

„Jeden z mých nejlehčích úkolů.“ Zamrkal na ni. „A mimochodem, ten okluzor ti vážně sluší, Tanjo Petrowová.“ Podal jí falešný pas, kreditní kartu a mobilní telefon.

Vystoupili z vozu.

Oleg zaparkoval vedle zrezivělého passatu. Zavřel auto a otevřel kufr. Společně znovu přeložili krabice a pak jí podal klíče od vozu.

„Ta kára není na pohled nic moc, ale na motor se můžeš spolehnout.“

„Ještě jednou tisíceré díky, Olegu.“

„Ale běž.“

Objali se na rozloučenou, on pak nasedl do dodávky a zmizel v mlhavém podzimním večeru, zatímco ona se v passatu vydala do Travemünde. Oleg jí zamluvil hotel na okraji Lübecku. Na recepci si vyzkoušela nové jméno. Vyslovovalo se jí snadno. Stejně jako většina lží. „Jste tady pracovně?“ vyptával se jí mladý zaměstnanec hotelu.

„Dělám nahatý fotky, drahouši,“ odpověděla.

Vyzývavě se ušklíbl, což bylo znamení, že jí ten nesmysl sežral i s navijákem, stejně jako peroxidově blond paruku a zrcadlové sluneční brýle. V pokoji si dopřála pořádně dlouhou koupel, pak si u hotelové služby objednala řízek s vařenými brambory a velké pivo. Nakonec chvíli z nostalgie přepínala německé programy. Trajekt do Helsinek vyplouval ve tři ráno.

2 

Než vyšla vrchní komisařka Ingrid Nyströmová z domu, vrhla zkoumavý pohled do zrcadla. Krátký střih jí slušel. Před odchodem se dívala do zrcadla vždycky, proto taky nosila tenhle střih, vždyť byla naprosto pragmatický člověk. Padesát osm let bylo na úzkém obličeji znát, ale se stářím problém neměla. Hrůzu jí však naháněly stopy, které na ní zanechal poslední půlrok. Nad jemnýma hnědýma očima se usadil nepopíratelný stín melancholie a hořkosti, vězel hluboko v očních důlcích, což jejímu pohledu propůjčovalo výraz čehosi ztrápeného, vysíleného, a to bylo její povaze přece naprosto cizí. Přinejmenším ji to napadlo jako první. Když však o tom chvíli přemýšlela, musela si přiznat, že její aktuální vzhled pravděpodobně poměrně přesně odrážel to, co cítila uvnitř. Zmar. Nebylo by překvapivé, kdyby na ní tragické události uplynulých měsíců nezanechaly žádnou stopu? Přesto si to dokázala přiznat očividně až v tuhle chvíli. Nyströmová se rozhlížela po šatní skříni. Ucítila silné nutkání proti svému deprimujícímu výrazu něčím bojovat. Její oblečení však na tohle jednoznačně nestačilo. Ani světle šedý vlněný svetr, ani tmavě šedé skládané kalhoty, a už vůbec ne hnědá péřová bunda. Zato našla barevný vzorovaný šátek značky Marimekko, který patřil její dceři Anně. Uvázala si ho. Ten barevný odstín vážně udělal své, pomyslela si, když se pro kontrolu znovu podívala do zrcadla. Možná za to ale mohl jen příjemný pocit, že má na sobě něco od Anny. V každém případě ji tenhle veselý barevný kousek maličko nakopnul. Přesně tak, jak potřebovala. I když to bylo pošetilé. Něco se v ní vzepřelo. Vybavila si dlouhý rozhovor se Stinou Forssovou. Společné rozhodnutí. Dohodu, kterou uzavřely. Nastal čas procitnout ze zlého snu, do kterého se obě lapily. Nastal čas hodit za hlavu smrt, strach, zatrpklost.

Nastal čas bojovat.

Na policejním prezídiu se na oddělení závažné trestné činnosti a násilí objevila jako první. Bylo to její oddělení. Postavila na čaj a na kávu, prostřela velký oválný stůl v zasedací místnosti a doprostřed položila talíř se skořicovými šneky a zapečenými bulkami se sýrem, které koupila v pekařství cestou do práce. Přesně v osm dorazily tři čtvrtiny týmu: její dlouholetý, téměř stejně starý kolega Lars „Lasse“ Knutsson, tělnatý chlapík s plnovousem, který připomínal medvěda. Bývalá vojačka z povolání a výkonnostní sportovkyně Anette Hultinová, která právě čekala druhé dítě. A chytrý, počítačově nadaný Hugo Delgado, který měl jako obvykle ironický úsměv na rtech.

Knutsson s žuchnutím dosedl na židli a třel si ruce.

„Druhá snídaně. Tebe mi snad posílá samotné nebe, Ingrid.“

Nalil si kávu a dopřál si pořádnou porci skořicových šneků a bulek.

„Co se vlastně stalo s tou tvou paleo dietou, muži z doby kamenné?“ zeptal se ho Delgado.

Knutsson mávnul rukou.

„Omezování stravy je z dlouhodobého hlediska k ničemu, dříve nebo později to každý poruší. Je to vědecky dokázané. Alfou a omegou všeho je pohyb. Radši budu zdravý tlusťoch než nezdravý hubeňour, říká můj doktor.“

„A do jaké kategorie patříš ty?“

„Klidně se mi směj,“ odpověděl přežvykující Knutsson svému kolegovi, mladšímu o rovných dvacet let. „Však já budu jednoho dne tančit na tvém hrobě. Se svými holemi na nordic walking v ruce.“

„Tak to já bych teď mohla jíst pořád,“ pronesla Hultinová a natáhla se pro skořicový šnek. „A přitom jsem snídala teprve před hodinou.“

„Ty faldíky ti fakt sluší,“ popíchl ji Delgado. Hultinová na něj vrhla naštvaný pohled.

„Zavři na chvíli pro změnu klapačku, jo?“

„Si, señora.“

„Ty jsi vážně hňup.“

Slovní přestřelky mezi Delgadem a Hultinovou se staly stálou součástí služebních porad. Ti dva spolu během posledních let několikrát chodili a zase se rozešli.

Knutsson se ušklíbl.

„Svatá pravda, Anette.“

Delgado se pobaveně zakousl do sýrové bulky.

„Chutnají vážně skvěle, Ingrid, díky. Čemu vděčíme za tu čest? Že bych zasklil tvoje narozeniny? Nebo služební jubileum?“ Nyströmová, která si jako jediná z týmu vystačila se šálkem čaje, přitiskla dlaně k sobě. Hledala ta správná slova. Včera večer si před usnutím připravila proslov, ale bravurně formulované věty se podle všeho vypařily do vzduchu.

„No…“ Kde začít? Dlouho se dívala na každého ze tří kolegů. Cítila očekávání, důvěru, loajalitu. Zašmátrala po Annině šátku. Jako by to byl talisman, pomyslela si a překonala se. „Už přes pět let mám tu čest vést náš tým. Jsem na to hrdá. Jsem hrdá na to, že můžu den za dnem vstávat a pracovat po vašem boku. Když pomyslím na to, čeho jsme společně dosáhli, čím vším jsme si prošli, na případy, které nás přivedly až na mez vlastních možností a mnohdy i za ně, na permanentní strukturální reformy, které neustále zhoršovaly naše pracovní podmínky…“ Odmlčela se, natáhla se pro šálek čaje, napila se a zvlhčila si hlasivky. Co to tady proboha plácá? „Svatá prostoto, tohle vážně zní, jako bych měla služební jubileum, omluvte mě, prosím.“

Knutsson se blahosklonně pousmál.

„Mně se to líbí, připadám si, jako bych něco slavil.“

„Ale to není můj záměr, Lasse. Nemíním vám mazat med kolem huby. Nechci se prezentovat jako skvělá šéfová. Chtěla bych…“

„Co bys chtěla, Ingrid?“ zeptala se jí Hultinová něžně a složila si ruce na mírně klenutém bříšku.

„S námi můžeš mluvit naprosto otevřeně,“ povzbuzoval ji Delgado.

Nyströmová vzhlédla, znovu si prohlížela tři důvěrně známé tváře. Pěkně jednu po druhé. Váhala. Vzdychla.

„Chtěla bych vás poprosit o něco, o co vás žádat nesmím. Nemám na to právo, protože tím porušuji veškeré povinnosti nadřízeného. Bylo by to nevhodné a zneužila bych vaši důvěru. Vážně mě mrzí, že jsem se k tomu odhodlala. Doufám, že to zavinilo pouze moje zoufalství a z něj plynoucí nedostatek soudnosti.“

„Ingrid, prosím tě,“ zahromoval Knutssonův bas.

„Ven s tím,“ žadonila Hultinová.

„Tak už to konečně vyklop,“ naléhal Delgado.

„Poruším tím služební předpisy a za daných okolností tím ohrozím dokonce vaši kariéru,“ učinila Nyströmová další pokus o obranu.

„Jestli je to něco, co se nebude líbit ‚Erikovi patnáct třicet‘, tak jsem pro,“ vykřikl Delgado.

Mínil tím Erika Edmana, policejního ředitele pro region Kronoberg. Ten totiž pravidelně o půl čtvrté odcházel z prezídia na golfové hřiště.

Nyströmová si masírovala spánky. Věděla, že už toho namlela tolik, že bude muset s pravdou ven. Ale litovala, že s tím vůbec začala. Neměla právo své kolegy do téhle věci zatahovat. Co si vlastně myslela? Znovu vzdychla.

„Tak fajn. Uděláme to takhle: Já vám vysvětlím, o co jde, a pak bude mít každý z vás možnost prostě vstát, odejít z místnosti a sednout si za svůj psací stůl, jako by se nic nestalo. Nebo se obrátit na Edmana nebo na odbory a stěžovat si jim na impertinentní nadřízené. Nic z toho by nezměnilo můj názor na to, jací jste. Že jste totiž ti nejlepší kolegové, jaké si jen člověk může přát.“ Knutsson se usmál a zkřížil si ruce na pořádném břichu. Hultinová poposedla na židli. Delgado třel o sebe palce a ukazováčky. Nikdo nevstal. Všichni zůstali sedět. Zhluboka se nadechla. „Tak dobře. Jde o zvláštní vyšetřování. Nežádal ho a ani ho neschválil Edman či někdo výše postavený. Muselo by probíhat současně s našimi ostatními povinnostmi, a ještě k tomu potají. A nesměli byste o něm mluvit s nikým mimo naše oddělení.“

„Jejda,“ povídá Hultinová. Knutsson se poškrábal na nose.

„Tak už nás nenapínej,“ zakňučel Delgado. „Jak už jsi naprosto správně řekla, jsme ti nejlepší kolegové, které si jen člověk může přát. Ven s tím.“

Nyströmová si kousala dolní ret. Pohlédla přes kolegy z panoramatického okna na växjöské centrum. Všudypřítomné vrány, které se usídlily na hřebenu střechy rychlého občerstvení Oxygrillen, bojovaly s nárazovým větrem. Vítr hnal před sebou podzimní listí a přilepoval jednotlivé listy na vlhkou okenní tabuli.

„Musíme pomoct Stině.“

„A kde vůbec vězí?“ zeptal se Knutsson. „Neměli bychom jí nechat jednu bulku?“

„Jde o to přepadení,“ zkonstatoval Delgado. „Chceš, abychom objasnili ten útok na ni.“

Nyströmová zakroutila hlavou. Delgadova úvaha se dala pochopit. Mnohem raději by vyšetřovala pokus o vraždu, který Stina Forssová přežila s těžkým zraněním. Nyströmová dorazila na místo činu jako první. Viděla kaluže krve sedmi mrtvých atentátníků, které se dodnes nepodařilo identifikovat. Přesto vyšetřování na příkaz Ministerstva spravedlnosti okamžitě převzala tajná policie a ji a její tým vyšachovali ze hry. Už podruhé během krátké doby.

„Co vás napadá k tématu vraždy Olofa Palmeho?“ zeptala se. V zasedací místnosti se okamžitě rozhostilo ticho.

„To myslíš vážně, Ingrid?“ zeptal se Delgado nakonec. Přikývla.

„Sakra,“ zašeptala Hultinová a slyšitelně nasála vzduch. Knutsson si prohrabával vousy.

„Vražda Olofa Palmeho,“ zopakoval Delgado její slova.

„Můžu se zeptat, co má tenhle nejzapeklitější případ švédské kriminalistické historie společného se Stinou?“

Nyströmová semkla rty.

„Olof Palme,“ zopakovala Hultinová. Vypadala očividně zmateně.

Knutsson nafoukl tváře a pak vzduch hlasitě vypustil.

„Dobrý bože, Ingrid, proč zrovna vražda Olofa Palmeho?“ Nyströmová pokrčila rameny. Jak ráda by kolegům všechno vysvětlila. Jejich poctivost si zaslouží, aby s nimi jednala otevřeně. Jenže na to teď nebyl z různých důvodů ten správný okamžik. Věděla, co po nich žádá. Skočit z výšky deseti metrů se zavázanýma očima. Do maličkatého bazénku. Žádala od nich přespříliš. Hlavou jí projel výraz slepá poslušnost. Jsem špatná šéfová, pomyslela si. Ale mám snad na výběr?

„Děláš si z nás srandu,“ hádal Delgado a pohlédl na ni skrz přimhouřené oči.

Zakroutila hlavou.

„Olof Palme,“ zopakovala opět Hultinová a zatvářila se, jako by si vychutnávala každičkou slabiku. „Je do toho snad zapletená i Stina?“

„Obávám se, že si tady budeme muset nějaký čas vystačit bez ní,“ vyhnula se Nyströmová otázce.

Knutsson bouchl dlaní do stolu. Očividně učinil rozhodnutí.

„Vůbec tomu sice nerozumím, ale jako vždycky máš moji naprostou důvěru.“

Delgado se křivě pousmál.

„Slečna Forssová a Olof Palme, podívejme. Samozřejmě jdu do toho. Už jen proto, abychom pomohli Stině, jak jsi zmínila.“

Hultinová svraštila čelo. Přesto přikývla. Ingrid Nyströmové spadl kámen ze srdce.

„Díky,“ opáčila, „opravdu to pro mě strašně moc znamená.“

3 

Plavba trajektu z Travemünde do Helsinek trvala více než třicet hodin. Stina už měla polovinu za sebou. Když se na Baltské moře snesl soumrak, pohodlně se ve své kajutě natáhla na postel s lahví červeného v ruce. Napětí pomalu ustupovalo. Zaměstnanec u přepážky na ni a na cestovní pas pohlédl jen zběžně. Předtím si chybějící oko zakryla obvazem a náplastí. Žena s domnělým poraněním oka vypadá méně nápadně než žena s jedním okem. Forssová si podrobně prohlížela falešný pas. Tanja Petrowová, napůl Ruska a napůl Němka z Lipska. V duchu se usmála. Když se kdysi společně s Olegem opila, svěřila se mu, že si přeje být v dalším životě Ruskou. Očividně na její slova nezapomněl. Fotografie, kterou mu poslala na nový pas, pocházela ještě z dob, než přišla o levé oko. Tehdy vypadala jinak. Odložila pas stranou. Nalila si víno do kelímku na zubní kartáčky. Pila dlouhými doušky a chroustala k tomu brambůrky. Když zel sáček prázdnotou, umyla si ruce a vytáhla kožené pouzdro, které vyjmula z trezoru ve studni. Otevřela ho a rozložila. Předmět uvnitř jí padl do ruky, ale byl těžký. S nataženýma rukama ho nedokázala udržet déle než několik sekund. Položila ho před sebe na postel. Těžký kov se matně leskl v záři umělého osvětlení. Vypadal mimořádně. Chladně.

Brutálně a zároveň krásně. Po chvíli ho zastrčila do pouzdra a to ukryla do cestovní tašky.

Vypila laciné víno a postavila kelímek na noční stolek. Svlékla si mikinu, lehla si pod přikrývku a zhasla. I když měla už několik týdnů problémy se spánkem, bzukot obřích naftových motorů v útrobách lodi jí dodával prchavý pocit bezpečí.

KAPITOLA 2 

1 

V pondělí ráno čekala Ingrid Nyströmová na své kolegy v zasedací místnosti. Byla nervózní. Když se předešlý pátek Knutssonovi, Hultinové a Delgadovi svěřila se svým tajným plánem, všichni tři se shodli na tom, že ji podpoří ze všech sil, ačkoli jim její prosba musela připadat naprosto absurdní. O tom byla Nyströmová přesvědčená, i když to žádný z nich nevyslovil nahlas. Vyrazila vstříc víkendu s pocitem úlevy a vděku. Všichni však měli dva dny na to, aby o svém rozhodnutí popřemýšleli. Věděla jistě, že je přepadly pochybnosti. Proč by taky měli riskovat kariéru a dobrou pověst? Kvůli šéfové? Aby společně pomohli kolegyni Stině Forssové, která se tak často chovala nepřístupně a působila jako podivný samotář? Aby skutečně objasnili pozadí atentátu na Olofa Palmeho?

Ten úkol byl tak neskutečně beznadějný, že už jen to, že o něm někdo vážně přemýšlel, hraničilo s pěknou namyšleností. V uplynulých třiatřiceti letech si bezpočet policistů na snaze najít vraha Olofa Palmeho vylámal zuby. K nim museli připočítat hromadu novinářů, soukromých vyšetřovatelů a samozvaných detektivů. Žádné vyšetřování vraždy ve švédských dějinách práva netrvalo tak dlouho a neprobíhalo tak rozsáhle. Přesto se nedošlo k uspokojivým výsledkům. Nyströmová vzdychla. Byl to pošetilý nápad. Namyšlený a předurčený k neúspěchu. Na druhou stranu skutečně existovala nová stopa. Myslela na SMS, kterou jí poslala Stina. Stálo v ní jediné slovo: Bingo. Věděla, že to, co právě dělá, se nezakládá na ničem jiném než na naprosté vzájemné důvěře. A po svém týmu teď žádala totéž. My proti zbytku světa, blesklo jí hlavou a uvědomovala si patetičnost této věty. Cítila se trapně. Je-li člověku něco trapné, skrývá se v tomhle nepříjemném pocitu také varování, uvažovala. My proti zbytku světa. Bylo na tom něco přehnaného. Ale přehnaný nebyl svět, ale slůvko my. Měla se rozhodnout sama za sebe a nezatahovat do toho lidi, kterým důvěřuje. Stina se rozhodla už dávno, vlastně jí ani nezbývalo nic jiného. A pro ni platilo totéž. Ale co ostatní?

Dveře do zasedací místnosti se otevřely. Musí se rozhodnout. Teď. Ještě není pozdě vše zvrátit. Možná by mohla všechno prezentovat jako špatný vtip nebo jako výplod unavené mysli, který je důsledkem dlouhodobého přepracování. Jenže do místnosti nevešel Knutsson, Hultinová ani Delgado, nýbrž její nadřízený, policejní šéf Erik Edman. Sedl si naproti ní a vrhl na ni znepokojený pohled.

„Obávám se, že nesu špatné zprávy, Ingrid.“

Okamžitě pochopila, proč Edman přišel. Zatvářila se ustaraně.

„Jaké?“

„Jde o Stinu. V noci ze čtvrtku na pátek vylezla oknem z hotelového pokoje a zmizela. Hlášení jsem obdržel v pátek dopoledne. Upřímně řečeno, moc jsem o tom nepřemýšlel. Stina je svobodný člověk, možná už toho měla mezi čtyřmi stěnami plné zuby, říkal jsem si, třeba jí neustálá přítomnost policistů lezla na nervy a prostě se potřebovala v klidu a svobodně nadechnout, odjela domů nebo se vydala obrážet hospody nebo co já vím. Jenže v sobotu jsem k ní domů poslal hlídku. Chyba lávky. Tak jsem poprvé trochu zneklidněl.“

„Co je s ní?“

Chytla Edmana za paži, kterou měl položenou mezi nimi na desce stolu. Odjakživa se považovala za mizernou herečku. Ale Edman jí předstíranou starost očividně sežral i s navijákem.

Zasténal, jako by ho něco bolelo.

„Je to příšerné. Před chvílí mi volali z policejního úřadu. Vypadá to, že se Stina vydala na cestu domů. Vyrazila v ukradeném autě na plavbu trajektem z Trelleborgu do Rostocku. Musela být ve stavu naprostého zmatení. Proč by jinak kradla to auto? V každém případě se v její kajutě našel alkohol a léky na uklidnění…“

„Ne,“ vykřikla Nyströmová. „Jenom to ne.“

Zakryla si dlaněmi tvář a nehýbala se. Cítila, jak Edman obchází stůl, sedá si vedle ní a pokládá jí ruku kolem ramen. Tohle ještě nikdy neudělal.

„To bude dobrý,“ utěšoval ji, „všechno bude v pořádku.“ Třela si oči, dokud jí nezvlhly. Nakonec vzhlédla.

„Ví se něco přesnějšího?“ Edman si odkašlal.

„Její… Zatím ji nenašli. Ale vše nasvědčuje tomu, že skočila během plavby přes palubu. Německá policie zajistila v přihrádce vozu zaparkovaného na palubě trajektu její pas. Jisté je, že strávila několik hodin na palubě. Několik členů posádky si ji dokázalo vybavit. Klapka na oku je samozřejmě výborný rozlišovací znak. Nic víc se zatím neví.“

„Povolali do akce vrtulník?“

„Samozřejmě. Pobřežní policie v Německu, Dánsku a u nás prováděla několikahodinovou pátrací akci. Bezvýsledně, jak se dalo očekávat. Na to bylo nejspíš už příliš pozdě, Baltské moře má v tuhle roční dobu pět, maximálně šest stupňů, jak jsem se dozvěděl. Při těchto teplotách nastává smrt během několika minut.“

Nyströmová rezignovaně přikývla.

„Mohla jsem to tušit,“ zamumlala rozechvěle, „že je psychicky na dně.“

„Prosím tě, Ingrid, nic si nevyčítej. Nikdo přece nevidí druhému do hlavy.“

„Přesto jsem to měla vědět. Po tom útoku už to zkrátka nebyla ona. Ta skleslost, strach. Jsem přesvědčená o tom, že trpěla posttraumatickou stresovou poruchou. Nejspíš měla i deprese. Kdybych jí jen dokázala pomoct.“

„Nesmíme si nic vyčítat. Jako zaměstnanci a kolegové si nesmíme dávat nic za vinu. Opakovaně jsem jí nabízel terapeutická sezení, odstupňovaný reintegrační program, k tomu osobní ochranku… Když už člověk nechce, tak prostě nechce. Neexistuje nic, co by proti tomu ostatní mohli udělat.“

Nyströmová se kousla do spodního rtu a přikývla.

„Mohla bych být chvíli sama, než přijdou ostatní?“

„Samozřejmě,“ pronesl Edman přičinlivě, ještě jednou ji neohrabaně poplácal po zádech a vstal. „Ještě jedna věc. Mohla bys o tom informovat svůj tým?“ Demonstrativně pohlédl na náramkové hodinky. „Mám schůzky, jistě chápeš.“

„Samozřejmě, Eriku.“

Zadržovala dech, dokud za ním nezapadly dveře. Pak zašla do kuchyňky a dopřála si velkou sklenici vody. Takový tyátr. Zdá se, že Edman a úřady na to Stině skočili.

2 

Loď dorazila k finskému pobřeží v devět ráno. Byl jasný, chladný den. Když trajekt vplouval do helsinského přístavu, stála Stina Forssová na palubě, nad hlavou jí skřehotali racci a vítr si pohrával s umělými vlasy na paruce. Vrátila se do kajuty, sbalila si hrstku věcí a vyjela autem z útrob lodi na parkoviště terminálu. Odsud se dalo do centra dojít pěšky. Musela myslet na svou poslední návštěvu finského hlavního města. Tehdy ji sem přivedl komplikovaný případ vraždy. Od té doby neuplynuly ani tři měsíce, a přesto jí to připadalo jako zážitek z jiného života. Z dob, než se všechno definitivně vymklo z kloubů. Šla pěšky do centra. V obchodním domě si obstarala pár věcí a pak se courala dál, dokud nenarazila na kavárnu. Jmenovala se Johan & Nyström. Copak by u takového názvu dokázala nemyslet na šéfovou? Požádala vrchní komisařku o velikou laskavost. Přesto ji Nyströmová ujistila, že má její podporu, i když kvůli tomu riskovala všechno, čeho během dlouholeté kariéry dosáhla. Forssová věděla, jak moc toho Nyströmové dluží. Ještě nedávno to mezi nimi pěkně skřípalo. Změnilo se to až přepadením, při němž Forssová vyvázla živá jen o vlásek. Nyströmová jí onu noc přispěchala na pomoc, doprovázela ji po celou dobu léčby a teď jí kryje záda. Možná mi opravdu odpustila, pomyslela si Forssová.

Kavárna měla vysoké stropy a odkryté zdivo. Sedla si s tabletem k jednomu ze spousty volných stolků. Uvnitř sedělo jen několik hipsterů. Dva mladí muži s pěstěnými vousy, nějaká žena s drdolem a výstředními brýlemi. Pak vešel chlápek, který se sem vůbec nehodil. Šedesátka na krku. Buldočí obličej, polodlouhý kabát. Probudil se v ní instinkt. Že by ten tlustý ksicht už někde viděla? Na trajektu z Trelleborgu do Rostocku? Vlastně proč ne? Znamenalo by to, že ji od začátku jejího útěku někdo špehuje. Že by byla tak neopatrná? Jenže to by pak byl celý plán, připravený do posledního detailu, úplně zbytečný. Všechno – falešný pas, Olegova kreditní karta. Cítila, jak se jí zrychlil tep. Muž zamířil s kávou na místo v rohu a schoval se za finskými novinami. Najednou ji to začalo pod parukou svědit. Myšlenky jí vířily v hlavě. Co nejnenápadněji vylovila z kožené bundy, kterou si přehodila přes opěradlo, klíče od auta, peněženku a telefon a všechno si nastrkala do kapes u kalhot. Všeho ostatního se bude muset vzdát, také svého sig saueru, který měla zastrčený v kapse kožené bundy. Zastrkávat si v kavárně za opasek pistoli by bylo příliš nápadné. A pak vstala a zamířila na toalety, které se nacházely v suterénu. Měla štěstí. Na dámách v místnosti s umyvadlem zelo ve zdi ve výšce dvou metrů okénko o rozměrech přibližně třicet krát čtyřicet centimetrů. Forssová měla malou a štíhlou postavu – po dlouhém pobytu v nemocnici vážila méně než padesát kilogramů. Zapřela se o umyvadlo, nakláněla se na stranu, jak jen to šlo, dokud nedosáhla konečky prstů na okenní kliku, a pak si stoupla na špičky. Nakonec se jí podařilo okno otevřít. Chytla se za parapet a vytáhla se. Žebra ji zabolela tak, že zadržela dech. Chvíli šlapala ve vzduchu, pak se podrážky martensek zapřely o kachličky. Z posledních sil protáhla horní část těla oknem a přistála v měkké hlíně. Oklepala si hlínu z bot a rukou, upravila si paruku a snažila se zorientovat. Ze zahrádky vedly na ulici mřížkované dveře. Rychlým krokem došla k autu. Pokud mohla soudit, nikdo ji nesledoval. Odemkla starý passat, nastartovala a přidala plyn. Neustále se dívala do zrcátka. I když neviděla žádné pronásledovatele, neznamenalo to, že je v bezpečí. Co když má v autě sledovací zařízení? Procházela si možnosti. Pak se rozhodla. Sledovala dopravní značení na letiště. Musela kvůli tomu projet celé město směrem na sever. Na letišti vjela do parkovací garáže, která se nacházela nejblíže k terminálu. Nechala auto v nejvyšším patře, pak sjela výtahem a sledovala značení, které vedlo k různým autopůjčovnám. Vešla do pobočky SIXT a vysvětlila, co potřebuje. Po čtrnácti minutách seděla v bílém mercedesu. Také s ním vyjela do liduprázdného nejvyššího patra parkovací garáže, zastavila vedle passatu a opět přeskládala otcovy krabice. Než nasedla do auta, prozkoumala pohledem naposledy okolí. Ne, kromě pěti dalších vozů a racka na betonové zídce nikde nic. Žádní svědkové, žádné bezpečnostní kamery. Vydala se v mercedesu zpět do centra a zamířila k trajektovému terminálu. Za půl hodiny vyplouvá rychlý trajekt do Tallinnu. Zaplatila lístek a mohla vjet rovnou na palubu. Plavba trvala dvě hodiny. Sedla si do palubní restaurace a dala si kávu. I když si nemohla být stoprocentně jistá, byla přesvědčená o tom, že možného pronásledovatele setřásla. Třeba si v kavárně jen namlouvala, že toho muže už někde viděla. Vzhledem k tomu, co zažila, by se nedivila, kdyby měla přebujelou fantazii.