Arnaldur Indridason 

Temná zákoutí 

Originálni název: Skuggasund 

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2013 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Arnaldur Indridason, 2013 

Title of the original Icelandic edition: Skuggasund 

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík, 

www.forlagid.is 

Translation © Kristína Himmerová, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9845-7 (epub) 

ISBN 978-80-243-9846-4 (mobi)

Jedna 

Dva policisté se rozhodli vstoupit do bytu, ale místo toho, aby vyrazili dveře, zavolali zámečníka. Usoudili, že těch pár minut navíc už nebude hrát žádnou roli.

Policii informovala sousedka toho muže. Nezavolala na tísňovou linku, ale na ředitelství a chtěla mluvit s nějakým policistou. Pracovníkovi, s nímž ji spojili, oznámila, že už několik dní neviděla svého souseda.

„Občas se u mě zastaví, když jde na nákup,“ vysvětlovala do sluchátka. „Taky ho slyším, kdykoliv odchází z bytu, a z okna vidím, když se vrací domů. V posledních dnech jsem ho ale neviděla.“

„Není možné, že prostě odjel z města?“

„Myslíš na venkov? On mimo město nikdy nejezdí.“

„Ani na návštěvu za přáteli nebo příbuznými?“

„Myslím, že moc přátel nemá. A o žádných příbuzných nikdy nemluvil.“

„Kolik mu je?“

„Asi devadesát. Ale pořád je při síle. Dokáže se o sebe postarat sám.“

„A nemohlo se mu třeba něco stát? Možná teď leží v nemocnici.“

„Ne, já… Toho bych si určitě všimla. Vždyť bydlí přímo naproti mně.“

„Neodstěhoval se do domova důchodců? Zní to, jako že už byl nejvyšší čas.“

„Já… Proboha, to jsou mi teda otázky. Co ti na to mám říct? Kdo by šel dobrovolně do domova důchodců? Byl v plné síle.“

„Děkuji moc, že jsi nám zavolala. Nejlepší bude, když tam někoho od nás pošlu.“

A nyní tedy přede dveřmi bytu starého muže stáli dva policisté a čekali na zámečníka. Sousedka se jmenovala Birgitta a čekala tu s nimi. Jeden z policistů byl mohutný a měl bříško. Ten druhý byl mladší a tak hubený, že na něm uniforma visela. Tvořili komickou dvojici, jak tam tak postávali na odpočívadle schodiště a povídali si o všem možném. Ten tlustší byl starší a zkušenější, s pomocí zámečníka už otevřel několik bytů. Čas od času policii někdo přivolal, aby zkontrolovala lidi, kteří neměli žádné příbuzné a proklouzli nějakou dírou v sociálním systému. Zámečník se jmenoval Ómar a byl policistův příbuzný, byl to profesionál a do zamčeného bytu se dokázal dostat raz dva.

Když Ómar vyšel po schodech nahoru až k nim, pozdravili se jako staří známí. Stačilo pár zručných hmatů a dveře se otevřely.

„Haló!“ zavolal tlouštík do bytu.

Nedostal žádnou odpověď, a tak požádal svého příbuzného a sousedku, aby počkali na chodbě. Jeho hubený kolega ho následoval do bytu.

„Haló!“ zavolal ještě jednou, ale ani tentokrát nikdo nezareagoval.

Oba policisté si počínali opatrně. Tlouštík zavětřil, protože ve vzduchu visel pronikavý zápach. Oba si museli zacpat ústa i nos. Všechny závěsy byly zatažené. V malé předsíni, v obývacím pokoji a v kuchyni se svítilo.

Hlas hubeného policisty zněl trochu ječivě, když vykřikl:

„Haló! Je tu někdo?“

Nikdo neodpověděl. Zámečník s Birgittou pořád ještě čekali venku přede dveřmi.

Kuchyňka byla malá a pečlivě uklizená, u stolu stály dvě židle a na lince vedle dřezu kávovar s poloprázdnou konvicí. Byl vypnutý. V dřezu ležel talíř a dva hrnky. Dále byla v kuchyni malá lednice a starý sporák s třemi plotýnkami. V obývacím pokoji se nacházela sedací souprava s konferenčním stolkem a u okna, směřujícího na jih, stál psací stůl. Bylo tu také několik polic s knihami, ale žádné dekorační předměty. Obývací pokoj byl stejně uklizený jako kuchyň.

Kromě koupelny a kuchyně pokrýval podlahu v celém bytě koberec. Na těch nejvytíženějších místech mezi obývacím pokojem, kuchyní, záchodem a ložnicí byl ošoupaný, a na jednom místě byl dokonce tak prošlapaný, že už byla vidět jen bílá vlákna, která ho držela pohromadě. Policisté otevřeli dveře ložnice a tam na posteli ležel onen muž. Oči měl pootevřené, ruce položené podél těla. Byl zcela oblečený, na sobě měl košili, kalhoty i ponožky. Působilo to, jako by si chtěl přes den jen na chvíli odpočinout a už nevstal. Na první pohled rozhodně nevypadal na devadesát. Starší policista přešel k posteli a pokusil se mu nahmatat puls na krku a na zápěstích. První, co ho napadlo, bylo, že příjemnější smrt by si člověk nemohl přát.

„Je mrtvý?“ zeptal se hubený policista.

„Už to tak vypadá,“ odpověděl jeho kolega. Birgitta už to na chodbě nemohla vydržet, vešla do bytu a nakoukla do pokoje, kde v posteli pokojně ležel její osamělý soused.

„On je… on je mrtvý?“

„Je to tak,“ potvrdil starší policista.

„Chudák. Určitě byl rád, že našel svůj klid,“ pronesla tiše.

Později mrtvolu převezli do nemocnice, kde ji zaevidovala právě přítomná patoložka. Podle postupu předepsaného pro tyto případy byl předtím do bytu přivolán obvodní lékař, který vystavil ohledací list. Policie neviděla důvod, proč se úmrtím podrobněji zabývat, pokud by se ovšem při pitvě nezjistilo něco neobvyklého. Dokud neměli k dispozici znalecký posudek od soudního lékaře, musel byt zůstat zapečetěný. Patoložka se jmenovala Svanhildur. Ohledání mrtvoly odložila na druhou půlku týdne. Nebyl to naléhavý případ a zaneprázdněná lékařka se napřed musela zabývat několika důležitějšími úkoly, než odjede na třítýdenní dovolenou, kterou chtěla strávit na krásných golfových hřištích na Floridě. Proto se tělo dostalo na pitevní stůl až o dva dny později. Pitvy se zúčastnila také skupinka mediků a ona s nimi procházela celý proces krok za krokem. Popsala jim okolnosti, za jakých byla mrtvola nalezena – sousedka zavolala policii. Nic nenasvědčovalo tomu, že by muž zemřel jinak než přirozenou smrtí. Lékařce se ovšem podařilo vzbudit ve studentech zájem. Jeden z nich si dokonce vytáhl sluchátko iPodu z ucha.

Měla za to, že příčinou smrti byl infarkt, a později se její domněnka ukázala být správná. Muž zemřel na infarkt.

Prohlédla si jeho oči.

Podívala se mu hluboko do krku.

„No tohle…“ zašeptala a studenti natáhli krky nad pitevní stůl.

Dvě 

Kdykoli spolu šli po těch nejrušnějších ulicích města, snažili se, aby nevypadali jako pár. Její rodiče se nesmírně rozčílili, když se o jejich vztahu dozvěděli, a přikázali jí, aby se s ním okamžitě rozešla. Otec jí pohrozil, že ji vyhodí z domu, a ona věděla, že by své slovo dodržel. Vůbec nečekala, že jejich reakce bude tak prudká a nenávistná. Bylo jí nepříjemné dělat něco proti vůli rodičů, ale svůj vztah s tím mladým mužem ukončit v žádném případě nemohla. Takže o něm jednoduše přestala mluvit a tvářila se, že je po všem. I nadále se však tajně scházeli, tak jako teď, když procházeli kolem barikády z pytlů s pískem před Národním divadlem.

Neexistovalo mnoho míst, kde by se spolu mohli milovat. Na sklonku podzimu, na začátku jejich vztahu, se za hezkého počasí občas scházeli v lese pod zásobníky horké vody. Teď však vládla tuhá zima a moc možností jim nezůstalo. Pronajmout si pokoj v hotelu nebo se vplížit do některého z vojenských baráků rozhodně nepřicházelo v úvahu. Už jednou se sešli v temné uličce za Národním divadlem, které se tyčilo jako skála na ulici Hverfisgata. Za čedičovými sloupy se v této budově mělo rozvíjet islandské herecké umění. Architektonické provedení divadla svědčilo o ambiciózních plánech, ale stavební práce se nedostaly o moc dál než za hrubou stavbu. Byly zastaveny již v době světové hospodářské krize, a když vypukla válka, zabralo budovu britské okupační vojsko, které si tam zřídilo velký sklad. Tomuto účelu sloužila nadále, i poté, co Brity vystřídali Američané. A kromě toho se tam scházeli milenci, kteří nechtěli být nikým vyrušeni.

„S tím mužem už se nikdy neuvidíš!“ křičel na ni otec, soptící vzteky. Poprvé v životě by ji nejspíš uhodil, kdyby se mezi ně nevložila její matka.

Svatosvatě to otci slíbila, ale svůj slib hned zase porušila. Její milý se jmenoval Frank a pocházel z Illinois. Byl to uhlazený, načesaný a voňavý mladík s hezkými bílými zuby, který se k ní vždycky choval jako džentlmen. Mluvili spolu o tom, že až skončí válka, odjedou do Ameriky. Byla přesvědčená, že by se Američan jejímu otci přece jen zalíbil, kdyby ten paličatý starý muž byl ochotný se s ním setkat.

Její vztah s Frankem rozhodně nebyl nic jednorázového a nebyla jediná, kdo řešil podobný problém. Před vypuknutím války byl Reykjavík městem se čtyřiceti tisíci obyvatel, do nějž to první roky války zaválo tisíce vojáků okupačních mocností. To, že pak mezi nimi a islandskými ženami začaly vznikat jisté vztahy, bylo nevyhnutelné. Nejdřív to byli Britové, ale když je vystřídali Američané, lásky nijak neubylo. Byli výrazně upravenější, rozhazovali kolem sebe dolary a vystupovali mnohem elegantněji. Skoro jako filmové hvězdy. Jazyk pro ně nebyl překážkou. V posteli si rozuměl každý s každým. Na Islandu byla proto zřízena speciální komise, která tomu měla zabránit. Toto napětí se odráželo v jednom jediném slově – lidově se tomu říkalo „situace“.

Když teď s Frankem z Illinois přecházela přes ulici Hverfisgata, byly jí nějaká komise a takzvaná „situace“ úplně ukradené. Byla polovina února a bylo dost chladno. Kolem divadla, toho umělého skalního útvaru, který měl připomínat islandské lidové pověsti o elfech a jiných tajemných stvořeních, hučel vítr. Budoucí návštěvníci se měli přenést do nádherného pohádkového světa skřítků, kteří tu podle pověr žili ve skalách a kopcích všude kolem. Vojáci, kteří se za barikádou z pytlů s pískem snažili chránit před zimou, jim nevěnovali pozornost, když spolu zašli za roh divadla a zamířili tam, kde nebylo žádné pouliční osvětlení. Měla na sobě tlustý zimní kabát, který dostala na Vánoce, a on uniformu, kterou tak obdivovala. Přes ni měl ještě vojenský kabát. Byl seržant, ale ona stejně přesně nevěděla, jakou má takový seržant funkci. Její angličtina se omezovala akorát tak na yes a no a darling a nejinak tomu bylo s jeho znalostmi islandštiny. Přesto zatím nenarazili na žádné problémy s porozuměním. Dnes mu však musela povědět něco, co jí dělalo velké starosti.

Jakmile se ukryli v závětří, začal ji Frank vášnivě líbat. Cítila pod kabátem jeho šmátrající ruce, ale musela myslet na svého otce. Kdyby je tak teď viděl! Slyšela něžná slůvka, která jí Frank šeptal do ucha, a cítila jeho studené ruce na své halence, kterou si po Novém roce koupila u Jacobsena. Hladil jí přes halenku ňadra, rozepnul ji a dotkl se nahé kůže. V milostných záležitostech neměla moc zkušeností, proto se chovala spíš zdrženlivě. Líbání s ním ale zbožňovala, a když se jí dotýkal, cítila, jak jí tělem projíždí žhavá vlna. V tu chvíli jí ale byla zima a neměla vůbec na nic náladu, protože hněv jejího otce byl až příliš přítomný. Chvilku klidu jí nedalo ani to, co s Frankem chtěla probrat.

„Franku, musím ti něco říct…“

„My darling.“

Tlačil se na ni tak, že ztratila rovnováhu, na něco šlápla a málem spadla na zem. On ji zachytil a chtěl pokračovat, ale ona ho požádala, aby toho nechal. Stáli u jednoho z bočních vchodů divadla a před nimi leželo cosi, o co by málem byla zakopla. Viděla tam ležet kus papírové krabice a pomyslela si, že nejspíš pochází z toho skladu v divadle. Vůbec si toho nevšimla, když ji do toho výklenku zatáhl.

Teď spatřila, že zpod hnědého kartonu vyčuhují dvě polonahé nohy.

„Jesus,“ zasténal Frank.

„Co je to?“ vyjekla. „Kdo je to?“

Zírali na ty nohy – na šněrovací boty, ponožky těsně nad kotníky a modrobílou kůži nad nimi. Víc toho vidět nebylo. Frank chvíli zaváhal, pak se shýbl a papírovou krabici zvedl.

„Co to děláš?“ zašeptala. Odhodil karton pryč a před nimi se objevila mladá žena. Bylo jí sotva přes dvacet. Ležela na boku, zády ke zdi. Ve stejný okamžik oba pochopili, že je mrtvá.

„Ach můj bože,“ zaúpěla a pevně se chytila Franka, který od mrtvoly nemohl odtrhnout oči.

„What the hell?“ slyšela ho zašeptat, když si vedle dívky klekl. Vzal ji za zápěstí a zkusil jí nahmatat puls, ale nic necítil. Položil jí dva prsty na krk, ačkoli věděl, že to je zbytečné. Voják se otřásl. Ještě nikdy nebyl v boji a nikdy nikoho mrtvého neviděl. Bylo mu jasné, že té dívce už nepomůžou, a rychle začal hledat nějaké stopy, které by objasnily příčinu její smrti. Nic ale nenašel.

„Co budeme dělat?“

Frank se napřímil a sevřel svou islandskou přítelkyni v náručí. Měl ji rád a dobře věděl, proč ho ještě nepozvala k sobě domů a nepředstavila ho své rodině. Ne všude byli vojáci vítáni.

„Let’s get the hell out of here,“ prohlásil a rozhlédl se, jestli kolem nikdo není.

„Neměli bychom zavolat policii?“ zeptala se. „Get police.“ V blízkosti nebyli žádní další lidé, a když vykoukl za roh, viděl, že vojáci na hlídce za pytli s pískem jsou pořád na svém místě.

„No police. No! Let’s go. Come on!“

Vzal ji za ruku a rychle vyběhli na ulici Lindargata a pak směrem ke kopci se sochou prvního osadníka. Frank byl rychlejší a v podstatě ji za sebou musel vléct. Na Lindargatě si jich všimla jedna starší dáma, která měla namířeno na Hverfisgatu. Oni ji neviděli, ale ona je sledovala, jak se spolu vynořili z tmavého výklenku u divadla a odběhli pryč. Ty mladé holky už v dnešní době opravdu nejsou normální, pomyslela si. Tuto dívku navíc znala, ale že i ona to táhne s vojáky, to tedy netušila.

Když dáma procházela kolem divadla, nakoukla do temného kouta, ze kterého ta dvojice před chvílí vyběhla. Když uviděla ty holé nohy, zarazila se. Potom přistoupila o krok blíž, aby se podívala pořádně, a tu uviděla tělo mladé ženy, kterou někdo zřejmě schoval pod kartonem a starým papírem. Ihned si všimla, jak nevhodně je ta dívka pro toto roční období oblečená – měla na sobě jen lehké letní šaty.

Kolem budovy skučel vítr.

Dívka si i po smrti uchovala svou krásu. Její prázdné oči jako by vzhlížely k vrcholku stavby, jako by odešla do onoho skrytého světa obyvatel skal, jež zdi budovy připomínaly.

Tři 

Marta seděla v thajské restauraci. Na čele se jí leskly krůpěje potu. Objednala si sedmičku – vepřové maso, údajně ten nejpálivější pokrm z jídelního lístku. Konráð od ní ochutnal, ale necítil nic než chilli. Pálilo ho na jazyku, na rtech i v krku. Napil se citronády a zalapal po dechu jako ryba na suchu. On si objednal kuřecí maso, na kterém si pochutnával, protože bylo dobře upravené.

Podnik se nacházel v průmyslové zóně na okraji Reykjavíku. Zvenku nevypadal zrovna vábně; průčelí připomínalo spíš autoservis než restauraci. Marta v návštěvách podobných gastronomických zařízení nacházela zvláštní potěšení. Tyto podniky nebyly drahé, obsluha byla rychlá a pozorná a jídlo dobré. Navíc nehrozilo, že dovnitř zabloudí nějaká snobská smetánka.

Konráðovi zavolala ze stanice a zeptala se, jestli by neměl chuť s ní zajít na oběd. Protože to bylo už dlouho, co se mu Marta ozvala naposledy, Konráð souhlasil. Vzhledem k tomu, že byl v penzi, neměl stejně nic lepšího na práci. Jako kolegům u kriminální policie se jim navzdory poměrně velkému věkovému rozdílu dobře spolupracovalo, ale poté, co Konráð skončil, se jejich vztah výrazně změnil. Vídali se už jen zřídka a za zcela odlišných okolností než dříve. Všechno bylo jaksi jiné, když nepracoval; jako by už nehráli za stejný tým. Konráð měl padla, zatímco Marta byla pořád ještě uprostřed všeho dění a nikdy neměla tolik práce jako teď.

„Nemáš to vepřové trochu moc ostré?“ zeptal se Konráð, když si všiml perliček potu na Martině čele.

„To je možné, ale je dobré. Už jsem jedla i ostřejší jídla.“

„Nepochybně,“ utrousil Konráð a rozhodl se, že si Martu nebude dobírat. Byla někdy příliš snadným cílem. Ustupovala teprve tehdy, když sama pochopila, že nemá pravdu. Musela vědět vždycky všechno nejlíp.

„Jak se máš?“ zeptala se ho.

„Dobře. A ty?“ odpověděl Konráð.

Marta dojedla a otřela si pot z čela. Byla baculatá, měla tlusté prsty, dvojitou bradu a těžká víčka, která měla tendenci klesat, obzvlášť po vydatném jídle. Vlasy měla většinou rozcuchané a nosila skoro jen kalhoty a bílé košile, jelikož neměla chuť se upravovat. Nevěděla, pro koho by to měla dělat. Zlomyslní kolegové od policie jí často říkali Marťanka Marta. Nějaký čas žila s jednou ženou z Vestmanských ostrovů, ale ta ji opustila a vrátila se zpátky domů. Od té doby byla sama.

„Neozvala se ti teď někdy tvoje kamarádka Svanhildur?“ zajímala se Marta. Vzala si párátko a začala se jím dloubat mezi zuby. Tenhle její zlozvyk lezl Konráðovi na nervy, zvlášť když potom skrz zuby hlasitě nasála vzduch.

„Ne,“ řekl Konráð. Svanhildur, patoložka z Národní nemocnice, se mu totiž poslední dobou moc neozývala.

„Spojila se s námi kvůli jednomu muži, kterého našli mrtvého u něj doma. Jmenoval se Stefán Þórðarson. Slyšel jsi o tom?“

Konráð přikývl. Matně si vzpomínal na pár dnů starou zprávu v novinách o tom, že byl starý muž nalezen mrtvý ve svém bytě. Osamělý člověk, který zřejmě sám a opuštěný i zemřel. Jeho sousedka zavolala policii poté, co muže několik dní neviděla.

„A co je s ním?“ chtěl vědět Konráð.

„Myslela jsem, že tě Svanhildur informuje, když se stane něco neobvyklého.“

„Tak to se pleteš.“

„Objevila něco hrozně divného, něco, co tomu lékaři, který vystavil ohledací list, úplně uniklo.“

„Je docela bystrá.“

„Myslí si, že toho Stefána někdo udusil. Pravděpodobně jeho vlastním polštářem.“

„Vážně?“

„Myslí si, že to byla vražda.“

„Jak to? Ten člověk už byl hrozně starý, ne?“

„Chceš vědět, proč byl zavražděn, nebo proč si to Svanhildur myslí?“ odpověděla mu Marta otázkou.

Očividně dosyta najedená a spokojená se zadívala na Konráða a dál se šťourala mezi zuby. Konráð se neubránil úsměvu a zalitoval, že nevyužil příležitosti a neudělal si z ní trochu legraci.

„No dobrá,“ prohlásil. „Začneme tou první otázkou: proč byl zavražděn?“

„To nevíme.“

„A proč si Svanhildur myslí, že byl zavražděn?“

„Kvůli nějakým částečkám v jeho hrdle a dýchacích cestách. Navíc si všimla, že má popraskané žilky v očích. Celou spoustu.“

„Jakým částečkám? Z polštáře?“

„Ano. Svanhildur se domnívá, že mu někdo na obličej přitiskl polštář, dokud naposled nevydechl. Doslova. Nemohl se ani bránit, vždyť už mu bylo přes devadesát. Moc dlouho to asi netrvalo, ale přesto to na něm zanechalo stopy.“

„To už byl tak starý?“

„Ano, a proto k jeho udušení nebyla potřeba moc velká síla. Policisti, kteří se k němu dostali jako první, nepojali vůbec žádné podezření. Byly tam dva polštáře, jeden měl pod hlavou a druhý ležel v nohách postele. Vypadalo… vypadalo to, jako by zemřel ve spánku.“

„Jinými slovy někdo chtěl, aby to vypadalo, že odešel ve spánku.“

„Přesně.“

„A vy jste si tohohle zastíracího manévru nevšimli?“ popíchl ji, protože nemohl odolat pokušení. „Copak jsi u toho nebyla?“

Marta opět vtáhla vzduch mezi zuby.

„Přivolaný lékař si na něm nevšiml ničeho nápadného. My nejsme doktoři. A ti dva policisti se mu nedívali lupou do krku.“

„A proč to Svanhildur udělala?“

„Nechceš se jí zeptat sám?“

„Možná bych měl.“

„Tak se jí zeptej.“

„A kdo byl ten muž? Znali jste ho?“

„Chceš říct, jestli byl na policii starý známý? Ne, to nebyl. Jak jsem řekla, žil sám. S policií nikdy neměl co do činění, nebo aspoň ne v posledních několika desetiletích. Nepovedlo se nám vypátrat nikoho, kdo by ho znal, kromě té sousedky.“

„Žádní přátelé ani příbuzní?“

„Pokud víme, tak ne. Každopádně se zatím nikdo neozval. To se teď možná změní. Dneska večer bude ta zpráva zveřejněna na internetu, zítra bude v novinách. Počkáme, jestli to k něčemu povede.“

„Bylo to vloupání? Zmizelo něco?“

„Nic tomu nenasvědčuje. Naši technici ten byt pročesali, ti lidi tam dneska strávili celý den.“

„Takže ten Stefán musel toho pachatele znát? Otevřel mu dveře a vpustil ho do bytu?“

„Nejsi už náhodou v důchodu?“ opáčila Marta.

„No jo,“ souhlasil Konráð. „Naštěstí.“

Čtyři 

Když Konráð večer přišel domů, pustil si desku s islandskými hity z šedesátých let a otevřel si láhev červeného vína The Dead Arm, které měl moc rád. Posadil se ke kuchyňskému stolu. Okno směřovalo na západ a skýtalo výhled na slabé večerní červánky. Staré hity poslouchal často a znal je nazpaměť. Často se mu bezděčně vybavovaly a oživovaly vzpomínky s tou hudbou spojené. Když kapela Ingimara Eydala spustila Jaro ve Vaglaskóguru, vzpomněl si na léto roku 1966, kdy tu píseň slyšel poprvé. V obývacím pokoji se však rozezněl telefon a vytrhl ho ze vzpomínání. Bylo už po jedenácté, takže to mohla být jedině Marta. Jejím zvykem bylo volat ve všechny možné i nemožné denní a noční hodiny. Většinou kvůli nějakým malichernostem, ale obvykle proto, že si chtěla jen tak popovídat. Od té doby, co ji opustila ta žena z Vestmanských ostrovů, byla osamělá.

„Ještě nespíš?“ zeptala se Marta. Neznělo to však, že by měla nějaké výčitky.

„Ne.“

„A co teď děláš?“

„Nic. Je něco nového v tom případu s tím starým mužem?“

„Prohledali jsme celý byt.“

„Jistě.“

„Nenašli jsme nic zvláštního. Bydlel sám a pořád ještě nevíme, jestli má nějaké žijící příbuzné. Doma na zdech každopádně neměl žádné rodinné fotky a nenašli jsme ani žádné rodinné album. V šuplíku nočního stolku u postele měl fotku nějakého mladíka. Měl taky pár knih, ale jinak skoro žádné osobní věci. Jedinou zajímavou věcí jsou možná tři výstřižky z novin, které si vystřihl a schoval kdysi dávno.“

„Ano?“

„Jo, ale z těch toho moc nevyčteme. Já si aspoň nevzpomínám, že bych o tom případu někdy slyšela.“

„O jakém případu?“

„O případu, kterého se týkají ty výstřižky. Nejspíš dokonce pocházejí z jedněch novin, ale ani na jednom není datum nebo nějaké jiné údaje. Nedá se z nich zjistit, jestli byl ten případ vyřešen nebo jestli ho převzala americká armáda. V posledním článku se píše o tom, že se to bude dál vyšetřovat a že policie zatím nedosáhla skoro žádných výsledků.“

„O čem to mluvíš? Proč to najednou souvisí s americkou armádou?“

„Mluvím o vyšetřování případu vraždy z roku 1944,“ vysvětlila Marta. „Za druhé světové války. Za Národním divadlem tehdy našli uškrcenou dívku. Nenarodil ses v tom roce náhodou?“

„Jo.“

„Policejní spis k tomu případu se asi nějak vypařil,“ mínila Marta. „U nás jsem o tom nic nenašla.“

„Za Národním divadlem našli nějakou dívku?“

„Jo. Děje se něco?“

„Ne…“

„Ty o tom něco víš?“ Konráð zaváhal.

„Ne, nevím,“ řekl nakonec.

„Co se děje?“

„Nic,“ prohlásil Konráð.

„Proč najednou zníš tak divně?“

„Jsem jenom unavený,“ povzdechl si duchem nepřítomný Konráð. „Je od tebe dost troufalé volat někomu takhle pozdě večer. Promluvíme si o tom zítra.“

Popřál Martě dobrou noc, dopil sklenici, šel do postele, ale nemohl usnout. Ještě dlouho ho držely při vědomí myšlenky na jeho otce a mrtvou dívku u Národního divadla. Nechtělo se mu Martě přiznat, že o tom případu ví, protože s ním měl něco společného jeho otec. Konráð tomu nepřikládal velký význam. Tu zavražděnou dívku našli v témže roce, kdy Konráð přišel na svět. Jeho otec byl do toho zvláštním způsobem zapletený, třebaže jen okrajově.

Nějakou dobu se zabýval paranormálními jevy a měl kontakty mezi jasnovidci, kteří neměli nutně dobrou pověst. Jednoho dne se rodiče oné dívky ozvali jednomu médiu, s nímž jeho otec spolupracoval. Rodiče jasnovidce požádali, aby je spojil s jejich mrtvou dcerou. Konráðův otec při tom asistoval. To, co se při té seanci přihodilo, se však dostalo na veřejnost.

Konráð si prsty přejel po levé ruce, kterou měl mnohem slabší než tu pravou. Byla to vrozená vada, která ho ale příliš neomezovala. Ostatní si jeho slabé, zakrnělé levé ruky většinou ani nevšimli. Konráð se převaloval v posteli a pořád se nemohl rozhodnout, jestli by za Martou měl zajít nebo ne. Kdesi v prázdnu mezi bděním a sněním opět uslyšel první tóny z „Jara ve Vaglaskóguru“ a vplul do spánku s hezkými vzpomínkami na světlou pláž v Nauthólsvíku, na děti hrající si na břehu a na polibek vonící po květinách.

Pět 

Když se ozvalo zaklepání na dveře, trhla sebou. Bylo už pozdě večer a něco jí říkalo, že to může být leda tak policie, která už ji hledá.

S Frankem seběhli z kopce, kde stála socha prvního osadníka Islandu, na ulici Kalkofnsvegur a odtamtud pokračovali na Lækjargatu a dělali, jako by se nic nestalo. Pořád před sebou viděla tu dívku, jak tam ležela u zadního vchodu Národního divadla, a věděla, že na ten pohled nikdy nezapomene. Frankovu reakci vůbec nechápala a ten jeho podivný hektický úprk si nedovedla vysvětlit. V mžiku se rozhodl, že odtamtud musí vypadnout, zatímco ona by raději přivolala policii. Když na ulici Hverfisgata konečně zpomalili, pokusil se jí vysvětlit, proč s tím nechce mít nic společného. Ta mrtvola nebyl jejich business. Ta dívka byla mrtvá a oni už jí nemohli nijak pomoct. Brzy ji najde někdo jiný a tím pro ně ta záležitost bude vyřešená.

Lidé prchali před ostrým větrem do kin a kaváren nebo navštěvovali své známé a přátele. Po ulici Lækjargata jezdili vojáci v džípech a zahýbali doprava na Bankastræti. Frank usoudil, že bude nejlepší, když se ihned rozloučí a uvidí se zase až za pár dnů za katedrálou, kde se scházeli obvykle. To už bude po všem. Na rozloučenou ji políbil a ona zamířila přes centrum domů.

Věděla sice, že utéct nebylo správné, ale na druhou stranu cítila i úlevu. Možná měl Frank přece jen pravdu. Rozhodně by nebylo nic příjemného muset policistům nebo komukoli jinému vysvětlovat, proč se kolem divadla motala s americkým vojákem. A kdyby se to doneslo jejímu otci, popadl by ho zase záchvat vzteku.

Dole se opět ozvalo zaklepání, ale tentokrát o něco naléhavější. Její rodiče už byli v posteli a oba mladší bratři tvrdě spali. Předtím se potají vkradla do domu a do svého pokoje a pokoušela se začíst do milostného románu, ale nemohla myslet na nic jiného než na tu mrtvou dívku za Národním divadlem – a na Franka. Na spánek neměla po událostech onoho večera ani pomyšlení.

Husa jedna hloupá, pomyslela si – jako by ta mrtvá mladá žena mohla za všechny její problémy.

Slyšela, že její otec vstal a sešel po schodech dolů. Každý schod při tom zavrzal. Poslouchala za dveřmi, aby zjistila, co se to tam dole děje. Možná to nebyla policie, ale někdo jiný.

To ovšem bylo jen zbožné přání. Vyděsila se, když otec zavolal její jméno, a bezděčně zacouvala zpátky do pokoje.

„Ingiborg!“ ozvalo se ještě jednou. A pak potřetí. S každým zavoláním se stupňovala netrpělivost v jeho hlase.

Dveře jejího pokoje se otevřely a dovnitř nakoukla její matka.

„Táta tě volá, holčičko, copak ho neslyšíš?“ zeptala se.

„Chce s tebou mluvit policie. Co jsi provedla?“

„Nic,“ odpověděla, ale věděla, že to neznělo moc přesvědčivě.

„Tak běž dolů, rychle,“ nařídila jí matka. „Tak šup! Co je to za divadýlko?“

Vyšla za matkou na schody a dole u vchodu uviděla stát dva muže a svého otce. Všichni tři k ní vzhlédli.

„No konečně,“ řekl viditelně rozčilený otec. „Jsou tady dva pánové od policie a…“

Otočil se k jednomu z mužů.

„Promiňte, jakže se jmenujete?“

„Flóvent,“ odpověděl muž. „A tohle je Thorson,“ dodal a ukázal na muže, který ho doprovázel. „Je od americké vojenské policie, ale je to Kanaďan islandského původu. Mluví islandsky líp než já.“

„Ano. Jsem západní Islanďan,“ vysvětlil Thorson. „Pocházím z Manitoby.“

Oba byli v civilu. Islandskému policistovi táhlo na čtyřicet, byl štíhlý, vysoký a vypadal atleticky. Thorson, rovněž atletický typ, byl trochu menší a asi o deset let mladší. Oba na sobě měli dlouhý zimní kabát. Vešli do domu a sundali si klobouky.

„Tak Manitoba, to se podívejme,“ poznamenal její otec.

„Ingiborg, chtějí s tebou mluvit,“ obrátil se k ní rozezleně.

„O něčem, co se stalo u Národního divadla. Nechtějí mi říct, o co jde. Prý si nejdřív musí promluvit s tebou. Co se stalo? Cos tam dělala?“

Neodvažovala se otci ani pohlédnout do očí, natož aby mu odpověděla. Policisté si hned všimli, jak je vystrašená.

„Jestli vám to nevadí, rádi bychom si s ní promluvili o samotě,“ řekl Flóvent.

„O samotě?“ odfrkl si otec. „Pročpak?“

„Kdybyste nám to prosím umožnil. S vámi se můžeme pobavit později, jestli chcete, za přítomnosti vaší dcery.“

„Co to má znamenat, Ingiborg? Laskavě mi odpověz!“ zvýšil otec hlas. „Proč máme najednou u dveří nějakého Američana? Mohla bys mi to prosím vysvětlit? Snad to pořád netáhneš s tím americkým vojákem? Copak jsem ti to přísně nezakázal, holka jedna?“

„No jo,“ hlesla váhavě.

„A přesto s ním pořád něco máš?“

Vypadalo to, že by ji nejradši popadl a vlastnoručně ji odvlekl dolů do předsíně.

„Tak už se uklidni, Ísleifure,“ ozvala se jeho žena rázně. Stála vedle své dcery na schodech. „Máme v domě hosty. Nemluv tak před cizími lidmi.“

Pán domu se zahleděl na svou ženu a trochu se uklidnil. Pak znovu pohlédl na oba policisty, kteří pořád ještě stáli ve dveřích s klobouky v rukou. V těch tlustých kabátech už jim začínalo být teplo. Venku začalo sněžit a jim teď uvnitř stékaly z kabátů kapky vody.

„Omlouvám se,“ řekl Ísleifur.

„Není za co,“ ujistil ho Thorson. „Asi není moc příjemné, když k vám pozdě večer přijde takováto návštěva.“

„Já jsem jí jakékoliv styky s vojáky přísně zakázal, ale ona mě vůbec neposlouchá. To se naučila od své matky, to ona ji vychovává k téhle neposlušnosti.“

„Nemohli bychom… Nemáte tu nějakou místnost, kde bychom si s Ingiborg mohli popovídat o samotě?“ požádal ho Flóvent. „To by bylo skvělé. Určitě to nebude trvat dlouho. A ještě jednou se omlouváme za to pozdní vyrušení, ale domníváme se, že ta záležitost bohužel nesnese odkladu.“

„Můžete jít do obýváku,“ navrhla matka a sešla dolů. Dcera ji následovala, ale stále svého otce ustrašeně pozorovala. Za žádnou cenu ho nechtěla ještě víc rozzuřit. Navzdory všemu k němu totiž měla úctu. Moc dobře věděla, že ho zradila, protože se s Frankem scházela i přes jeho zákaz. A teď měli v domě policii a byla to její vina.

Matka zavedla muže do obývacího pokoje a postrčila Ingiborg dovnitř. Otec chtěl jít za nimi, ale žena ho zadržela.

„My si s nimi můžeme promluvit později,“ řekla a zavřela za nimi dveře.

„Ale i s ní,“ dodal Ísleifur. „Ten malej spratek nám dluží vysvětlení!“

„To neříkej,“ odporovala mu jeho žena, v které už taky vřela zlost. „Přestaň takhle mluvit o vlastní dceři!“

„Nežvaň hlouposti, ženská,“ obořil se na ni. „Copak nic nechápeš? Ta holka se spustila s Američanem. A máme v domě policii. Proč mi to dělá? Co na to řeknou lidi? Ty nechápeš, že si o nás pustí hubu na špacír? Musím dbát na svou pověst. Je ti to jasné? Na moje společenské postavení jsi asi vůbec nepomyslela, co?“

Šest 

Byli rádi, že si ty tlusté zimní kabáty konečně můžou sundat. Přehodili je přes opěradlo židle v obývacím pokoji. Poté, co si Ingiborg sedla, se posadil i Flóvent, zatímco Thorson zůstal stát za ním. Před necelými dvěma hodinami dostal Flóvent hlášení, že jedna starší žena našla cestou do Čtvrti Stínů za Národním divadlem mrtvolu mladé ženy. Navíc odtamtud viděla úprkem utíkat dva lidi a jeden z nich nemohl být nikdo jiný než americký voják. Flóvent kontaktoval Thorsona. Pracovali spolu už na několika případech, jež spadaly do působnosti jak islandské policie, tak americké vojenské policie.

Po vypuknutí války se Thorson ihned přihlásil do armády a brzy nato, když Britové obsadili Island, byl na ostrov odvelen coby tlumočník. Nejprve pracoval pro britskou vojenskou policii a později, když Brity vystřídali Američané, pro tu americkou. Narodil se v Kanadě islandským emigrantům, a jelikož hovořil plynně islandsky, byl důležitou spojkou mezi okupačními mocnostmi a islandskou policií. Thorson sice neměl s policejním vyšetřováním skoro žádné zkušenosti, ale velmi se o to zajímal. Proto s Flóventem spolupracoval na všech významných případech, do nichž byli zapletení zároveň Islanďané i příslušníci okupačních vojsk. Dobře si rozuměli, protože oba vždy dbali na to, aby se při vyšetřování postupovalo nebyrokraticky. Snažili se pokud možno zabránit komplikovanému vyřizování oficiálními cestami, jež vyžadovalo příliš mnoho času.

Když byl nález mrtvoly ohlášen, byl Flóvent sám v kanceláři kriminální policie v domě č. 11 na ulici Fríkirkjuvegur. Tato budova na břehu městského rybníka připomínala svými sloupy a balkony italskou vilu. Dlouho patřila jedné z nejbohatších rodin v zemi, ale před válkou přešla do vlastnictví spolku proti alkoholismu, který část prostor pronajímal, mimo jiné právě kriminální policii. Flóvent tam chodil do práce rád. Těch pár pracovníků, co se zabývalo těžkými zločiny, se kvůli válce muselo věnovat jiným, naléhavějším a důležitějším věcem. Činnost kriminální policie vlastně vázla. Když telefon zazvonil, vrátil se Flóvent zrovna do kanceláře. Povečeřel se svým otcem a teď měl v plánu se věnovat evidenci otisků prstů. Zase jednou spolu řešili hrob na hřbitově na ulici Suðurgata. Otcův plán zjistit, kde přesně na hřbitově leží ostatky Flóventovy matky a sestry, ho rozhodně nenadchl. Otec je chtěl nechat přemístit do nového hrobu, v němž by mohli být k odpočinku uloženi i oni dva, až přijde čas. Podle Flóventa by zase bylo lepší nechat minulost být, ale stejně otci bez valného zaujetí slíbil, že se o to postará a zjistí, kdo další je v tom hrobu pohřben a jestli by bylo možné ho otevřít. Hrob byl vykopán v době španělské chřipky, která v roce 1918 řádila i na Islandu. Tenkrát umíralo denně často tolik lidí, že museli být pohřbíváni v hromadných hrobech.

Cestou z kanceláře foukal silný severní vítr. Flóvent šel rychlým krokem ulicí Lækjargata. Vždy když procházel kolem sochy Jónase Hallgrímssona, tak tohoto velkého básníka pozdravil, stalo se to jeho zvykem. S naprostou samozřejmostí mu buď pokynul rukou, nebo si vzpomněl na nějaký verš z některé jeho básně. Když náhodou zapomněl, téměř se to rovnalo špatnému znamení. Kdo by oplakával osamělého zesnulého Islanďana…

U Národního divadla se shromáždilo několik lidí: žena, která na mrtvolu upozornila, dva tři kolemjdoucí a vojáci hlídkující na provizorním stanovišti u barikády z pytlů s pískem.

Thorsona zastihl rozkaz k zásahu ve vojenském táboře amerického námořnictva nedaleko zátoky Nauthólsvík na jihu Reykjavíku. Měl k dispozici vojenský džíp a co nejrychleji vyrazil do města. K Národnímu divadlu dojel přesně ve chvíli, kdy chtěli tělo mrtvé dívky odvézt. Pozdravil svého islandského kolegu Flóventa a poklekl vedle mrtvoly.

„Nemá na tom krku nějaká zranění?“ zeptal se Thorson.

„Vypadá to, jako by ji někdo uškrtil,“ souhlasil Flóvent.

Oba dospěli k závěru, že ta mladá žena nebyla zavražděna přímo tady, ale pravděpodobně ji v tom výklenku někdo odložil, když už byla po smrti. Vyvodili to především z toho, jak byla oblečená. Na sobě měla jen lehké šaty, v nichž by venku jistě moc dlouho nevydržela. Navíc se zdálo, že se někdo snažil tělo schovat mezi papírovými krabicemi a jinými odpadky.

„Není to moc dobrá skrýš,“ podotkl Thorson a podíval se nahoru na hrozivě působící tmavé zdi budovy.

„To teda není.“

„Před divadlem je dokonce vojenské stanoviště.“

Flóvent pokrčil rameny. „Dá se sem zajet zezadu. A když se tady chceš zbavit mrtvoly, nezabere ti to moc času.“

„Ale proč u Národního divadla?“

„Přesně. Proč tady?“

„Možná chtěl vrah tomu celému dodat něco jako dramatický rámec. Tím, že ji umístil zrovna tady,“ uvažoval Thorson.

„A co ti vojáci v tom skladu?“ napadlo Flóventa. „Nemohla vyjít odtamtud? Možná tady někoho znala.“

„Jak to, že si ta žena je tak jistá, že to byl Američan?“ nadhodil Thorson místo odpovědi. Pohlédl směrem k ženě, která mrtvolu našla. Stála poněkud stranou se dvěma policisty a stěžovala si, že nemá čas a že už měla být dávno doma.

„Je si zjevně dost jistá.“

„Na ostrově jsou ale i jiní vojáci. Pořád tu ještě zůstalo pár Britů, ale jsou tu i Kanaďané a Norové.“

„Ta žena poznala tu dívku, co byla s tím vojákem.“

„Vážně?“

„Prý ji učila. Je to učitelka z gymnázia.“

„Zdá se mi, že to není zrovna náročná práce,“ prohodil Thorson a přitáhl si kabát blíž k tělu.

„Co?“

„Být policistou v Reykjavíku.“

„To je možné,“ připustil Flóvent. „Já teď zavolám fotografa. Potřebujeme fotografie z místa činu.“

Ingiborg se ani neodvažovala vzhlédnout. Krčila se na křesle a celou dobu si představovala otce za dveřmi ve vstupní hale. Flóventovi a Thorsonovi bylo jasné, že musí postupovat velmi opatrně, jinak hrozilo, že se dívka zhroutí.

„Nejste jediná, kdo se potají schází s vojáky,“ promluvil Thorson vlídně. „Nejste první ani poslední.“

Ingiborg se pokusila o úsměv.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Flóvent. „Ten voják, se kterým jste tam byla.“

„Nemohli bychom si raději tykat?“ požádala ho.

„Samozřejmě,“ souhlasil Flóvent.

„Frank,“ odpověděla. „Jmenuje se Frank. Už jste s ním mluvili?“

„Ne. Víš, jak se jmenuje příjmením?“ ptal se Thorson.

„Jistěže to vím. Frank Caroll. Je to seržant. Jak víte, že jsem tam byla? Někdo mě viděl?“

„Reykjavík je dost malé město,“ poznamenal Thorson.

„Viděla vás jedna žena, která tě poznala,“ vysvětlil Flóvent.

„Na tom, kdo to byl, nesejde – ale viděla tě s nějakým americkým vojákem. Myslela si, že máte něco společného s tou mrtvou dívkou a že jste proto utekli. Je to tak?“

„Ne!“ zvolala Ingiborg. „Tu dívku jsem nikdy v životě neviděla. Nikdy. S Frankem jsme… Šli jsme tam, protože jsme chtěli… Však víte…“

„Chtěli jste se tam pomilovat?“ pomohl jí Thorson.

„Táta nechce, abych s ním chodila. Toho jste si asi všimli. Zakázal mi se s ním stýkat. Tady je všechno tak složité. V žádném případě jsem nechtěla chodit do vojenských baráků, ale ani jsem nechtěla prosit kamarádky, aby nám půjčily svůj pokoj. Proto spolu nejčastěji býváme pod širým nebem. Za Národním divadlem už jsme předtím byli taky.“

„Patří k pozemnímu vojsku?“

„Vím jenom, že je seržant. O vojenských věcech spolu moc nemluvíme. Nechce být vojákem a má strach, že ho převelí do Evropy.“

„Kde jste se seznámili?“

„Při tanci v hotelu Borg. Minulý podzim, nebo vlastně spíš na začátku zimy. Je to úžasný člověk, hrozně zdvořilý a vstřícný.“

„Takže jste se většinou scházeli na tanečních zábavách?“

„Jo. On… tancuje neuvěřitelně dobře.“

„Takže s ním tancuješ ráda?“ zeptal se Thorson, aby trochu uvolnil atmosféru.

„Jo.“

„Co o tom Frankovi ještě víš?“

„Pochází z Illinois. Je o pět let starší než já. Až ho propustí z vojenské služby, chce prodávat automobily. V Americe má auto každý. Rád chodí do kina, ale potom, co mi táta zakázal se s ním vídat, už jsem tam s ním chodit nechtěla. Má dva bratry a ještě bydlí u rodičů. Jeho táta už ale umřel.“

„Zaškrtil tu dívku?“ vypálil Flóvent znenadání.

Ingiborg sebou zděšeně trhla. Takovou otázku rozhodně nečekala.

„Pro boha živého, ne! Vůbec nic jí neudělal! Nevím, kdo ta dívka byla. Bože můj, jak vás něco takového napadlo? On ji někdo uškrtil?“

„Přihlížela jsi, když ten zločin spáchal?“

„Já?! Ne, já… Ne. Jak můžeš něco takového říct?!“

„Odtáhli jste ji za Národní divadlo a tam jste ji pohodili jako odpad?“

„Proboha, jak to můžeš říct…“ Začala tiše vzlykat.

„Proč jste teda utekli?“

„On to tak chtěl. Frank to považoval za nejrozumnější řešení. Říkal, že to není náš business. A… taky měl úplnou pravdu. Nemáme s tím ani v nejmenším nic společného. Vůbec nic. To je prostě strašné. Opravdu strašné. Já vím, neměli jsme odtamtud utíkat, ale…“

„Ví tvůj přítel, tenhle Frank, že tvůj otec je vysoce postavený ministerský úředník?“

„Ne.“

„V létě po vyhlášení republiky se stane jedním z nejdůležitějších poradců islandské vlády.“

Ingiborg se na Flóventa zadívala.

„Frank ví jenom jedno, a to, že jím můj táta opovrhuje a nechce s ním mít nic společného.“

„Už jsi tu dívku někdy viděla?“

„Ne, nikdy. Nikdy jsem ji neviděla a nemám tušení, kdo to byl. Vy už to víte?“

„Proč ten tvůj Frank říkal, že bude nejlepší, když utečete?“ zeptal se Thorson a Ingiborginu otázku přešel bez povšimnutí.

„Protože se nás to netýkalo,“ vysvětlovala jim Ingiborg.

„Opravdu. My jsme ji jenom našli. Nic jsme jí neudělali. Vážně jsme jí nic neudělali.“

„Jak to víš?“

„Co?“

„Že se vás to netýkalo.“

„Vždyť ani nevím, kdo to byl. Viděla jsem ji poprvé v životě.“

„A co tvůj přítel Frank?“

„Co je s ním?“

„On tu dívku znal?“

„Frank? Ne.“

„Jak to víš?“

„Protože… to prostě vím. Proč se na to ptáš? Proč myslíš, že ji znal?“

„Protože zdrhl,“ řekl Thorson. „Mohlo by to vysvětlovat, proč se dal na útěk. Protože ji znal.“

Ingiborg na něj nechápavě zírala a snažila se zpracovat, co jí to Thorson právě naznačil.

„Neznal ji,“ zopakovala. Už to však neznělo tak přesvědčeně jako předtím. Když se totiž pořádně zamyslela, uvědomila si, že toho o svém milém, o Frankovi Carollovi z Illinois, vlastně moc neví.

„No dobrá, Ingiborg,“ uzavřel to Flóvent. „Myslím, že to prozatím bude stačit.“

„Vy mě teď zatknete?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Flóvent. „Nezatkneme tě. Ale možná si s tebou později budeme muset promluvit ještě jednou. Možná hned zítra. Snad ti to nebude vadit.“