Přeložila Lenka Faltejsková

Destination Unknown

Copyright © 1954 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trademarks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2023.

Translation entitled CÍL NEZNÁMÝ

Copyright © 2023 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9498-8

Obsah

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PATNÁCTÁ KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

ANTHONYMU,

který cestuje po světě právě tak rád jako já

PRVNÍ KAPITOLA

Muž za psacím stolem posunul těžké skleněné těžítko o deset centimetrů doprava. Jeho tvář nepůsobila ani tak zamyšleně či nepřítomně, jako spíš bezvýrazně. Měl bledou pleť jako člověk, který tráví většinu dne v umělém osvětlení. Bylo na něm jasně patrné, že patří k lidem, kteří tráví své dny mezi čtyřmi stěnami. Muž psacích stolů a registračních skříní. A skutečnost, že cesta k němu do kanceláře vedla dlouhými a klikatými podzemními chodbami, se zdála zvláštně příhodná. Odhadnout jeho věk nebylo snadné. Nevypadal staře ani mladě. Jeho tvář byla hladká, bez vrásek, jen v očích měl nesmírnou únavu.

Ten druhý muž v místnosti byl starší. Měl tmavé vlasy a vojenský knírek. Sálala z něj napružená, nervózní energie. Například v tuto chvíli přecházel po místnosti sem a tam, protože nevydržel v klidu sedět, a čas od času zaklel.

„Hlášení!“ vybuchl. „Hlášení, hlášení a zase hlášení, a všechna k ničemu!“

Ten u stolu se díval na papír před sebou. Ležela na něm oficiální navštívenka nadepsaná „Betterton, Thomas Charles“. Za jménem stál otazník. Muž zadumaně přikývl a zeptal se:

„Prošel jste tato hlášení. To se v žádném nenašlo nic užitečného?“

„Jak to má člověk poznat?“

Muž za stolem si povzdechl.

„Ano,“ připustil, „to je fakt. Asi se to opravdu nedá poznat.“

Starší pokračoval s kadencí kulometné palby:

„Hlášení z Říma, hlášení z Touraine, viděli ho na Riviéře, zahlédli v Antverpách, s jistotou poznali v Oslu, určitě ho spatřili v Biarritzu. Ve Štrasburku u něj pozorovali podezřelé chování, na pláži v Ostende s sebou měl úchvatnou blondýnku, v Bruselu si ho někdo všiml, jak jde po ulici s chrtem! Zatím ho ještě neviděli v zoo, jak objímá zebru, ale troufám si tvrdit, že to přijde každou chvíli!“

„Upřednostňujete osobně nějaký z těch tipů, Whartone? Já vkládal naděje do hlášení z Antverp, nikam ovšem nevedlo. Samozřejmě že teď už –“ Mladý muž umlkl a působilo to, jako by upadl do kómatu. Vzápětí se z něj vytrhl a záhadně dodal: „Ano, nejspíš… přesto by mě to zajímalo.“

Plukovník Wharton se rázně posadil na područku křesla.

„My na to prostě musíme přijít,“ pronesl naléhavě. „Musíme přijít na kloub těm otázkám jak, proč a kam! Přece není možné ztratit co měsíc nějakého ochočeného vědce a netušit, jak zmizel, proč a kam se poděl! Končí tam, kam si myslíme – nebo ne? Celou dobu jsme to brali jako samozřejmost, ale teď už si nejsem tak jistý. Četl jste o Bettertonovi všechny poslední zprávy z Ameriky?“

Ten druhý přikývl.

„Obvyklé levičácké sklony v období, kdy je mívají všichni. Jinak nic trvalé nebo dlouhodobé povahy, aspoň podle toho, co se podařilo zjistit. Před válkou měl slušnou práci, ale nic světoborného. Poté co Mannheim uprchl z Německa, přidělili mu Bettertona jako asistenta. Nakonec se oženil s Mannheimovou dcerou. Po tchánově smrti pokračoval ve výzkumu sám a dařilo se mu skvěle. Proslavil se pozoruhodným objevem ZE štěpení. Šlo o věru geniální a naprosto převratný počin, který Bettertona vynesl na popředí. Měl našlápnuto k zářné kariéře, jenže mu krátce po svatbě zemřela žena, což ho úplně zdrtilo. Záhy odešel do Anglie. Posledních osmnáct  měsíců strávil v Harwellu. A před půl rokem se znovu oženil.“

„Něco zajímavého?“ zpozorněl Wharton.

Muž za stolem zavrtěl hlavou.

„Na nic jsme nenarazili. Jde o dceru jednoho místního advokáta. Před svatbou pracovala v pojišťovně. Nejevila žádné vášnivé politické sklony, nebo jsme aspoň nic podobného nezjistili.“

„ZE štěpení,“ pronesl plukovník Wharton zasmušile a s nechutí. „Vážně nechápu, co všechny ty termíny znamenají. Jsem ze staré školy. Já si nikdy nedovedl představit ani molekulu, a oni dnes štěpí celý vesmír! Atomové bomby, jaderné štěpení, ZE štěpení a kdovíco ještě. No a Betterton patřil k těm, co to táhli! Co o něm říkají v Harwellu?“

„Že to je poměrně příjemný člověk. Pokud jde o jeho práci, nevykonal u nich nic významného nebo výjimečného. Šlo jen o variace na praktické využití toho štěpení.“

Oba muži chvíli mlčeli. Jejich rozhovor postrádal větší smysl, byl téměř mechanický. Všechna hlášení ležela na psacím stole a v celé té hromadě skutečně nenašli nic podstatného.

„Pochopitelně že když sem přicestoval z Ameriky, důkladně ho proklepli,“ podotkl Wharton.

„Ano, a dopadlo to zřejmě uspokojivě.“

„Před osmnácti měsíci,“ pronesl plukovník zamyšleně. „Ono je to nakonec udolá, víte? Všechna ta bezpečnostní opatření, pocit, že jsou nepřetržitě pod drobnohledem, že vedou život jako v klášteře. Začnou být nervózní, chovat se divně. Už jsem se s tím setkal tolikrát. Začnou snít o ideálním světě. O svobodě a bratrství, o sdílení státních tajemství a o práci pro dobro lidstva! A přesně v takovém okamžiku se najde někdo, kdo patří naopak ke spodině lidstva, zvětří v tom příležitost a využije jí!“ Zamnul si nos. „A nikoho nepřesvědčíte tak snadno jako vědce,“ dodal. „Jak vám potvrdí každý šarlatán. Vlastně nechápu proč.“

Jeho společník se velmi unaveně usmál.

„Přesně tak,“ poznamenal, „a zas tak nelogické to není. Oni si totiž myslí, že vědí, chápejte. A to je vždycky nebezpečné. Zato náš druh, ten je jiný. My jsme lidé pokorné mysli. Nečekáme, že spasíme svět, jen že vysbíráme rozbité dílky a zabráníme pár ťulpasům, aby kazili společné dílo.“ Zamyšleně poklepal prstem o stůl. „Kéž bych o tom Bettertonovi věděl víc,“ povzdechl si. „Nemyslím o jeho životě a díle, spíš ty všední věci, které toho o člověku prozradí nejvíc. Například jakým se smál vtipům, při čem nadával, které lidi obdivoval a kteří ho rozčilovali.“

Wharton se na něj zvědavě zadíval.

„A co ta manželka – zkoušel jste ji?“

„Několikrát.“

„Nijak nám v tom nepomůže?“

Ten druhý pokrčil rameny.

„Zatím nepomohla.“

„A vy myslíte, že něco ví?“

„Pochopitelně nám nepřizná, že něco ví. Vykazuje všechny předvídatelné reakce: obavy, žal, zoufalou úzkost. Neměla předtím žádné podezření a ničeho si nevšimla, manželův život byl naprosto normální, nic ho nestresovalo – a tak dále a tak dále. Podle její teorie ho unesli.“

„Ale tomu vy nevěříte?“

„Mám profesionální deformaci,“ pronesl muž za stolem hořce. „Nevěřím nikdy nikomu.“

„Tak podle mě člověk musí zůstat otevřený všem možnostem,“ pronesl pomalu Wharton. „Co si o ní myslíte?“

„Obyčejná ženská, na jakou narazíte na bridžovém dýchánku.“

Plukovník chápavě přikývl.

„Tím je to složitější,“ poznamenal.

„Je tady, přišla za mnou. Zkusíme to všechno projít ještě jednou.“

„To je asi jediný způsob,“ souhlasil Wharton. „Ale já bych to dělat nemohl. Nemám na to trpělivost.“ Vstal. „No nic, nebudu vás zdržovat. Nic dalšího se asi neobjevilo, že?“

„Bohužel ne. Mohl byste pořádně proklepnout to hlášení z Osla. Připadá mi to jako pravděpodobné místo.“

Wharton přikývl a vyšel ven. Druhý muž zvedl sluchátko telefonního aparátu, který měl vedle lokte, a oznámil do něj:

„Už mohu paní Bettertonovou přijmout. Pošlete ji dovnitř.“

Seděl a díval se do prázdna, dokud se neozvalo zaklepání. Do kanceláře uvedli vysokou ženu kolem sedmadvaceti. Nejvýraznější na ní byla záplava rusých vlasů. Vedle té nádhery působila její tvář téměř nepodstatně. Měla modrozelené oči a světlé řasy, jak tomu u rusovlasých lidí často bývá. Všiml si, že není nalíčená. Přivítal ji a usadil na židli u psacího stolu, při tom hádal, co to přesně značí. Nakonec se kvůli tomu nepatrně přiklonil k přesvědčení, že paní Bettertonová toho ví víc, než tvrdí.

Podle jeho zkušenosti totiž ženy prožívající velký žal o své líčení naopak až úzkostně dbaly. Uvědomovaly si, jaké škody páchá hoře na jejich vzhledu, a dělaly, co mohly, aby tyto škody napravily. Napadlo ho, jestli se paní Bettertonová nezdržuje líčení záměrně, aby mohla lépe fingovat vzezření rozrušené manželky. Lehce zadýchaně pronesla:

„Vida, pan Jessop. Doufám, že – máte nějaké zprávy?“

Zavrtěl hlavou a jemně odpověděl:

„Moc se omlouvám, že jsem vás obtěžoval, paní Bettertonová. Žádné potvrzené zprávy pro vás bohužel nemáme.“

Olive Bettertonová rychle opáčila:

„To já vím, stálo to přece v dopise, který mi od vás přišel. Ale napadlo mě, že jste třeba od té doby – ach! Vždyť já přišla ráda! Sedět doma, dumat nad tím vším a lámat si hlavu, to je ze všeho nejhorší. Protože člověk nemůže vůbec nic dělat!“

Jessop spustil chlácholivým tónem:

„Nemějte mi to za zlé, paní Bettertonová, ale chci to podrobně projít ještě jednou, pokládat vám tytéž otázky a zdůrazňovat stejné body. Ono by se totiž mohlo stát, že se při tom vynoří na světlo nějaká drobnost. Například něco, co vás předtím nenapadlo nebo vám to nepřipadalo tak důležité, abyste se o tom zmiňovala.“

„Ano. Ano, já to chápu. Klidně se mě na všechno vyptávejte znovu.“

„Svého manžela jste naposledy viděla 23. srpna?“

„Ano.“

„Tedy když odjížděl z Anglie na konferenci do Paříže.“

„Ano.“

Jessop rychle pokračoval:

„Na té konferenci se zúčastnil prvního a druhého dne. Třetí den už se neukázal. Údajně se jednomu z kolegů zmínil, že si místo toho vyrazí na výlet na bâteau mouche.“

„Na bâteau mouche? Co je bâteau mouche?“

Jessop se usmál.

„Takový ten výletní člun, co se plaví po Seině.“ Pozorně se na ni zadíval. „Připadá vám to jako manželovo typické chování?“

Pochybovačně se zamračila:

„Vlastně ne. Čekala bych, že ho bude hlavně zajímat, co se probírá na té konferenci.“

„To asi ano. Zatím se ještě stále dohadujeme, jestli se nerozhodl dopřát si den volna, protože v ten konkrétní den neprobíhalo nic, co by ho vysloveně zajímalo. Ale nezdá se vám, že by se takhle choval běžně, viďte?“

Zavrtěla hlavou.

„Ten večer se do hotelu nevrátil,“ pokračoval Jessop. „Nakolik se nám podařilo prověřit, nepřekročil žádné hranice, přinejmenším ne na vlastní doklady. Co myslíte, nemohl mít ještě jeden cestovní pas, třeba na nějaké jiné jméno?“

„Určitě ne, nač by mu byl?“

Nespouštěl z ní oči.

„Tedy jste si nikdy takového dokladu nevšimla?“

Vehementně zavrtěla hlavou.

„Ne, a nevěřím tomu. Nevěřím tomu ani na vteřinu! Nevěřím, že odešel záměrně, jak tu naznačujete. Něco se mu stalo, nebo – nebo možná utrpěl nějakou ztrátu paměti.“

„Jaký byl jeho zdravotní stav? Nic zvláštního?“

„Hodně pracoval a někdy byl trochu přetažený, jinak v pořádku.“

„Nezdál se vám třeba nějak ustaraný nebo sklíčený?“

„Nebyl ustaraný ani sklíčený!“ Žena otevřela roztřesenými prsty kabelku a vytáhla z ní kapesníček. „Je to taková hrůza!“ Hlas se jí chvěl. „Nemůžu tomu uvěřit. Nikdy nikam neodešel, aniž by mi dal vědět. Něco se mu stalo! Někdo ho unesl nebo možná napadl. Snažím se na to nemyslet, ale někdy mám pocit, že to zkrátka nemá jiné vysvětlení. Že musí být mrtvý.“

„Ale no tak, paní Bettertonová, prosím vás – zatím není třeba uchylovat se k takovým závěrům. Kdyby byl mrtvý, už by se našlo jeho tělo.“

„A co když ne? Dějí se tak strašné věci. Třeba ho utopili nebo shodili do kanálu. V Paříži se jistě může stát cokoli.“

„Ujišťuji vás, paní Bettertonová, že je Paříž nadobyčej dobře střežené město.“

Oddálila ruku s kapesníčkem od očí a probodla ho rozčileným pohledem.

„Vím, co si myslíte, ale tak to není! Tom by žádné státní tajemství nikdy neprodal ani nezradil. Nebyl komunista. Celý jeho život je jako otevřená kniha.“

„Jakého byl politického přesvědčení, paní Bettertonová?“

„V Americe tuším sympatizoval s demokraty. Volil labouristy. Politika ho nezajímala, byl hlavně a především vědec.“ Načež vzdorně dodala: „Geniální vědec!“

„Ano,“ souhlasil Jessop, „byl skutečně geniální vědec. Což je zároveň jádro pudla. Někdo mu totiž mohl nabídnout značná lákadla, aby ho přiměl opustit tuto zemi a odejít do jiné.“

„To není pravda!“ Znovu ten záblesk rozčilení. „Přesně tak se to pokoušejí podat v novinách. A myslíte si to i vy všichni, kdo mě pořád vyslýcháte. Ale není to pravda. Určitě by neodešel, aniž by mi něco řekl. Aniž by něco naznačil.“

„A skutečně vám neřekl… nic?“

Opět ji bedlivě pozoroval.

„Nic. Nevím, kde je. Podle mě ho unesli, nebo se mu, jak říkám, něco stalo. Ale jestli je mrtvý, musím to vědět! A potřebuji to zjistit co nejdřív. Takhle už to opravdu dál nejde, pořád jen čekat a hádat. Nemůžu jíst, nespím. Je mi zle a jsem starostmi bez sebe. To mi nemůžete pomoct? Nemůžete mi aspoň trochu pomoct?“

Vstal, obešel stůl a tiše řekl:

„Je mi to líto, paní Bettertonová, opravdu moc líto. Ujišťuji vás, že děláme, co můžeme, abychom zjistili, co se vašemu manželovi stalo. Každý den dostáváme hlášení z různých míst.“

„Z jakých míst?“ otázala se zostra. „Čeho se ta hlášení týkají?“

Zavrtěl hlavou.

„Všechna musíme protřídit, prověřit a zkontrolovat. Nicméně v nich vesměs nic moc užitečného není.“

„Potřebuji to vědět,“ hlesla znovu zdrceně. „Jsem na konci sil.“

„Máte svého manžela hodně ráda, paní Bettertonová?“

„Jistěže ho mám ráda. Vždyť jsme svoji teprve šest měsíců! Jen půl roku.“

„Ano, já vím. A nedošlo mezi vámi – odpusťte, že se na to ptám – k žádné hádce?“

„No to tedy ne!“

„Nepříjemnosti kvůli nějaké jiné ženě?“

„Samozřejmě že ne! Už jsem vám to říkala. Brali jsme se teprve v dubnu.“

„Já se opravdu vůbec nesnažím naznačovat, že by něco takového bylo pravděpodobné. Musíme však vzít v úvahu všechny možnosti, které by mohly jeho zmizení vysvětlit. Říkáte tedy, že v poslední době nebyl nijak rozrušený – nebyl ustaraný, napjatý ani nervózní?“

„Ne, ne, ne!“

„Lidé, kteří vykonávají práci jako váš manžel často podléhají nervozitě, paní Bettertonová. Způsobuje to život pod neustálým tlakem bezpečnostních opatření. Vlastně,“ usmál se, „se ta nervozita dá považovat za normální.“

Ona však úsměv neopětovala.

„Choval se stejně jako jindy,“ prohlásila neochvějně.

„Byl v práci spokojený? Povídali jste si o ní někdy?“

„Ne, na mě to bylo všechno strašně technické.“

„A nemyslíte si, že měl třeba nějaké pochybnosti kvůli – destruktivnímu potenciálu svého díla, abych tak řekl? To se vědcům někdy stává.“

„Nic takového neříkal.“

„Abyste rozuměla, paní Bettertonová,“ pokračoval, předklonil se přes psací stůl a tentokrát už nepůsobil tak nevzrušeně, „snažím se udělat si o vašem manželovi nějaký obrázek. O tom, jaký byl člověk. A vy mi v tom z nějakého důvodu moc nepomáháte.“

„Ale co víc bych vám ještě mohla říct? Vždyť jsem na všechny vaše otázky odpověděla!“

„Ano, sice mi odpovídáte, ale vesměs záporně. Chci něco kladného, něco konstruktivního. Chápete, jak to myslím? Člověk má mnohem větší šanci někoho vypátrat, když ví, co byl dotyčný zač.“

Chvíli to zvažovala. „Chápu. Nebo aspoň myslím, že chápu. Tak tedy, Tom byl veselý a dobromyslný. A samozřejmě chytrý.“

Jessop se usmál. „To je seznam vlastností. Teď se pokusíme o něco trochu osobnějšího. Četl hodně?“

„Ano, poměrně dost.“

„A jaký žánr?“

„Životopisy. Tituly doporučené Knižním spolkem a jako odpočinek detektivky.“

„Takže poměrně běžné čtivo. Neměl žádné konkrétní preference? Hrál karty nebo šachy?“

„Hrál bridž. Chodívali jsme párkrát do týdne na partii s doktorem Evansem a jeho ženou.“

„Měl váš manžel hodně přátel?“

„No ano, byl velmi společenský.“

„Nemyslel jsem to takhle. Zajímá mě, jestli je člověk, jemuž – na přátelích hodně záleží?“

„S několika sousedy chodil pravidelně hrát golf.“

„Žádné zvláštní přátele nebo obdivovatele neměl?“

„To neměl. Víte, žil dlouho v USA, navíc se narodil v Kanadě. Takže tady zas tak moc lidí nezná.“

Jessop se podíval na kus papíru, položený na stole.

„Nedávno ho navštívili tři lidé ze Spojených států, jak jsem zjistil. Mám tu jejich jména. Pokud víme, byli tito tři jediné osoby zvenku, s nimiž přišel v poslední době do styku. Proto jsme je také důkladně prověřili. Takže nejprve Walter Griffiths. Byl za vámi v Harwellu.“

„Ano, přijel se podívat do Anglie a při té příležitosti Toma vyhledal.“

„Jak na to váš manžel reagoval?“

„Byl překvapený, že ho vidí, ale měl radost. Znají se ještě ze Států poměrně dobře.“

„A jak tenhle Griffiths působil na vás? Jen mi ho popište vlastními slovy.“

„Vždyť o něm přece musíte všechno vědět, ne?“

„Ano, víme o něm všechno, přesto mě zajímá, jak působil na vás.“

Krátce se nad tím zamyslela.

„Inu, je to velice vážný člověk a mluví dost rozvláčně. Ke mně se choval nesmírně zdvořile a zdálo se, že má Toma moc rád. Nemohl se dočkat, až mu bude vyprávět, co se všechno dělo ve Státech za tu dobu, co žil Tom tady. Asi nějaké tamní drby. Mě to moc nezajímalo, protože nikoho odtamtud neznám. A tak zatímco vzpomínali, já chystala večeři.“

„Přišly na přetřes nějaké politické otázky?“

„Snažíte se naznačovat, že byl komunista?“ Olive Bettertonové zahořely tváře. „To tedy rozhodně nebyl, jsem si tím jistá! Vždyť dostal nějakou zakázku i od vlády – mám dojem, že pro úřad prokurátora. Každopádně když Tom žertem prohodil něco o honech na čarodějnice, které v Americe probíhají, Griffiths vážně podotkl, že to tady u nás nemůžeme chápat. Prý je to nezbytné. Což jen dokazuje, že komunista nebyl!“

„Ale no tak, no tak, paní Bettertonová, nerozčilujte se.“

„Tom nebyl komunista! Opakuji vám to pořád dokola a vy mi nevěříte.“

„Věřím, přesto ani tuto otázku nemůžeme opominout. Přejdeme k druhé návštěvě ze zahraničí, k doktoru Marku Lucasovi. Narazili jste na něj v Londýně v hotelu Dorset.“

„Ano, byli jsme v divadle a pak jsme zašli do Dorsetu na večeři. A tam se u nás zčistajasna objevil tenhle chlapík, Luke nebo Lucas, a nadšeně Toma zdravil. Byl to nějaký výzkumný pracovník, chemik, a naposledy se s Tomem setkal ve Státech. Německý uprchlík, který přijal americkou státní příslušnost. Ale to vy přece –“

„Ale to já přece vím? Máte pravdu, paní Bettertonová. Takže vašeho manžela překvapilo, když ho uviděl?“

„Přesně tak, velmi ho to překvapilo.“

„Příjemně?“

„Ano, ano – aspoň myslím.“

„Ale jistá si nejste ?“ tlačil na ni dál.

„Přece jen to nebyl člověk, který by pro Toma nějak moc znamenal, nebo se aspoň posléze vyjádřil v tom smyslu. Víc nevím.“

„Šlo tedy jen o neformální setkání? Nedomluvili si při něm žádnou další schůzku?“

„Ne, prostě se jen potkali.“

„Rozumím. Ten třetí návštěvník ze zahraničí byla žena, paní Carol Speederová, rovněž ze Spojených států. Jak proběhlo toto setkání?“

„Ona podle mě zastává nějakou funkci pod OSN. Znala Toma z Ameriky a teď mu zavolala, že je v Londýně, a jestli se nechceme někdy zastavit na oběd.“

„A setkali jste se?“

„Ne.“

„Vy jste se s ní možná nesešla, zato váš manžel ano!“

„Cože?“ Vytřeštila zrak.

„Nepověděl vám o tom?“

„Ne.“

Olive Bettertonová působila zaskočeně a nesvá. Muži, který ji vyslýchal, jí bylo trochu líto, přesto nepolevil. Poprvé měl dojem, že se možná někam dostávají.

„Nechápu to,“ pronesla nejistě. „Zdá se opravdu divné, že by mi o tom neřekl.“

„Poobědvali spolu ve středu 12. srpna v Dorsetu, kde se paní Speederová ubytovala.“

„Říkáte 12. srpna?“

„Ano.“

„Pravda, to jel skutečně do Londýna… ale nezmínil se, že by –“ Opět se na okamžik odmlčela, načež z ní vyletěla otázka: „Jaká je?“

„Vůbec to není atraktivní typ, paní Bettertonová. Schopná mladá žena kolem třicítky, která jde za kariérou, nijak zvlášť pohledná. Opravdu nic nenaznačuje, že by mezi ní a vaším manželem existoval vztah důvěrnější povahy. Přesto se zdá zvláštní, že vám o té schůzce nepověděl.“

„To jistě ano, chápu.“

„A teď se nad tím pořádně zamyslete, paní Bettertonová. Nevšimla jste si na manželovi v té době nějaké změny? Řekněme zhruba v polovině srpna? Tedy asi týden před tou pařížskou konferencí?“

„Ne – ne, nevšimla jsem si ničeho. Nebylo čeho.“

Jessop vzdychl.

Aparát na jeho psacím stole tiše zabzučel. Muž se natáhl a zvedl sluchátko.

„Ano?“

Hlas na druhém konci oznamoval:

„Je tu nějaký pán a chce se setkat s někým, kdo vyšetřuje Bettertonův případ.“

„Jak se jmenuje?“

Hlas ve sluchátku si diskrétně odkašlal.

„Nevím úplně přesně, jak se to vyslovuje, pane Jessope. Asi bude lepší, když to vyhláskuji.“

„Dobrá, tak do toho.“

Zapsal si do bloku nadiktovaná písmena.

„Polák?“ nadhodil zkusmo.

„To neříkal. Anglicky mluví poměrně dobře, jen s výraznějším přízvukem.“

„Požádejte ho, ať chvíli počká.“

„Dobrá, pane.“

Jessop zavěsil, pak se podíval na Olive Bettertonovou. Seděla docela tiše, bezbranná a beznadějně odevzdaná. Vytrhl z bloku papír, na nějž právě zapsal vyhláskované jméno, a posunul ho po stole k ní.

„Říká vám tohle jméno něco?“ zeptal se.

Jakmile si ho přečetla, vykulila oči. Nakrátko se mu zdálo, že v nich probleskl strach.

„Ano,“ pronesla. „Ano, znám ho. Psal mi.“

„Kdy?“

„Včera. Je to bratranec Tomovy první manželky. Právě přicestoval sem, do Británie. Tomovo zmizení ho velmi znepokojilo. Psal mi, jestli o manželovi nemám nějaké nové zprávy a – a vyjádřil mi upřímnou soustrast.“

„A předtím jste o něm nikdy neslyšela?“

Zavrtěla hlavou.

„Ani váš manžel se o něm nezmínil?“

„Ne.“

„Takže to ve skutečnosti bratranec bývalé ženy vašeho manžela vůbec být nemusí?“

„To asi nemusí, i když mě něco takového vůbec nenapadlo.“ Zatvářila se vylekaně. „Ale Tomova bývalá žena byla cizinka. Dcera profesora Mannheima. A podle toho, co ten muž psal, se zdálo, že toho o ní i o Tomovi hodně ví. Dopis vyzníval korektně, formálně a – a jako od cizince, jestli mi rozumíte. Každopádně se zdál zcela upřímný. Navíc jaký by to mělo smysl, myslím kdyby se mě snažil oklamat?“

„No ano, to je vždycky otázka.“ Jessop se pousmál. „Tady se tím zabýváme tak často, že už rozpoznáme i sebemenší drobnost, která tak úplně neladí.“

„Ano, to si dovedu představit.“ Náhle se otřásla. „Je to jako v těch snech, kde váš pokoj leží uprostřed bludiště chodeb a máte pocit, že se odtamtud nikdy nedostanete ven…“

„Chápu, že to může působit trochu klaustrofobně,“ pronesl vlídně.

Olive Bettertonová zvedla ruku a odhrnula si z čela pramen vlasů.

„Já už to dlouho nevydržím,“ pronesla rozechvěle. „Jen sedět a čekat. Chci pryč, chci změnu. Nejradši bych odjela někam do zahraničí, kde by se mi líbilo. Někam, kde mi nebudou věčně telefonovat novináři a lidé na mě nebudou civět. Neustále se setkávám s přáteli, kteří se mě vyptávají, jestli už vím něco nového.“ Na chvíli se odmlčela. „Myslím… mám pocit, že se brzy zhroutím. Snažila jsem se být statečná, ale je toho na mě moc. Můj lékař souhlasí. Sám říkal, že bych měla okamžitě odjet aspoň na tři až čtyři týdny. Napsal mi dopis, ukážu vám ho.“

Zalovila v kabelce a vytáhla obálku, již posunula po stole k Jessopovi.

„Jen se podívejte, co píše.“

Muž vytáhl lékařskou zprávu a přečetl si ji.

„Ano,“ pronesl. „Ano, rozumím.“

Vrátil list do obálky.

„Takže – by vám nevadilo, kdybych odjela?“ Nervózně ho sledovala.

„Jistěže ne, paní Bettertonová,“ ubezpečil ji. Překvapeně povytáhl obočí. „Proč by mělo?“

„Napadlo mě, že byste mohli mít námitky.“

„Námitky? A proč? Vždyť je to jen a jedině vaše věc. Zařídíte to tak, abych se s vámi mohl během vašeho pobytu v zahraničí spojit pro případ, že bychom zjistili něco nového?“

„Samozřejmě.“

„A kam byste se chtěla podívat?“

„Někam, kde svítí slunce a není tam moc Britů. Do Španělska nebo do Maroka.“

„Výborně. To vám jistě udělá dobře.“

„Děkuji. Opravdu vám moc děkuji.“

Žena vstala, celá rozrušená a potěšená – a stále na ní byla patrná nervozita.

Jessop se zvedl, stiskl podávanou ruku a zmáčkl zvonek, jímž přivolal asistenta, aby ji vyprovodil. Poté se posadil zpátky za stůl. Chvíli se tvářil zrovna tak neutrálně jako předtím, načež se velmi pomalu usmál. Zvedl sluchátko.

„Teď už mohu majora Glydra přijmout,“ oznámil.

DRUHÁ KAPITOLA

„Major Glydr?“ Jessop před vyslovením toho jména trochu zaváhal.

„Nezvyklé jméno, vím,“ pronesl návštěvník s pobaveným uznáním. „Vaši krajané mi za války říkali Glider. A teď si ve Státech chystám změnit jméno na Glyn, což je pro všechny přijatelnější.“

„Takže jste přijel ze Spojených států?“

„Ano, přijel jsem před týdnem. A vy jste – promiňte – pan Jessop?“

„Ano, Jessop.“

Ten druhý si ho se zájmem prohlížel.

„No tak o vás už jsem slyšel,“ pronesl nakonec.

„Skutečně? A od koho?“

Muž se usmál.

„Asi jsme to vzali moc hopem. Než mi dáte svolení položit vám pár otázek, předložím vám nejprve tento dopis z velvyslanectví Spojených států amerických.“

S úklonou mu list podal. Jessop ho uchopil, přečetl pár řádek zdvořilého úvodu a dopis odložil. Upřel na návštěvníka zkoumavý pohled. Byl to vysoký muž s poměrně toporným držením těla, přibližně kolem třicítky. Světlé vlasy měl ostříhané nakrátko podle kontinentální módy. Mluvil pomalu a pečlivě, se znatelným cizím přízvukem, byť gramaticky správně. Jessop zaznamenal, že nepůsobí ani trochu nervózně nebo nejistě. Už jen to bylo samo o sobě pozoruhodné. V této kanceláři vykazovala známky nervozity, rozrušení nebo obav většina lidí. Někdy byli roztěkaní, jindy urputní.

Zato tento muž projevoval dokonalé sebevědomí. Byl to člověk s tváří hráče pokeru, který ví, co dělá a proč, a jehož by nebylo snadné ošálit nebo přimět lstí, aby prozradil víc, než chce říci. Jessop se ho vlídně zeptal:

„A co pro vás můžeme udělat?“

„Přišel jsem se zeptat, jestli máte nějaké další zprávy o Thomasi Bettertonovi, který nedávno zmizel za takříkajíc skandálních okolností. Tomu, co se člověk dočte v tisku, se nedá tak docela věřit, proto se pídím po spolehlivých informacích. Poslali mě za vámi.“

„My ovšem bohužel žádné konkrétní informace o Bettertonovi nemáme.“

„Napadlo mě, že ho třeba poslali do ciziny kvůli nějaké misi.“ Muž se odmlčel, načež poměrně tajnosnubně dodal: „Chápejte, myslím šušky šušky.“

„Můj milý pane!“ Jessop se zatvářil ztrápeně. „Betterton byl vědec, ne diplomat nebo tajný agent.“

„Chápu. Přesto nejsou takové nálepky vždycky správné. Asi byste chtěl vědět, proč se o celou záležitost vůbec zajímám. Thomas Betterton patřil prostřednictvím sňatku do rodiny.“

„Ano, jestli tomu dobře rozumím, jste synovec zesnulého profesora Mannheima.“

„Ach tak, vy už to víte. Jste tu skutečně velmi dobře informovaní.“

„Stavují se tu různí lidé a leccos se od nich dozvíme,“ podotkl tiše Jessop. „Byla tu Bettertonova žena. Vím to od ní. Prý jste jí psal.“

„Ano, abych jí vyjádřil soustrast a zeptal se, jestli nemá nějaké další zprávy.“

„To od vás bylo velmi korektní.“

„Má matka byla jediná sestra profesora Mannheima. Měli mezi sebou silné pouto. Když jsem byl ještě malý, často jsem pobýval u strýce ve Varšavě a jeho dcera Elsa pro mě byla jako sestra. Pak mi zemřeli rodiče a já u strýce a sestřenice našel nový domov. Byly to šťastné časy. Jenže přišla válka, všechny ty tragédie a hrůzy… věci, o kterých teď nebudeme mluvit. Strýc s Elsou utekli do Ameriky. Já pracoval v ilegalitě pro hnutí odporu a po válce jsem musel dokončit určité úkoly. Takže jsem strýce a sestřenici navštívil jen jedenkrát a to bylo všechno. Nicméně přišla doba, kdy mé závazky v Evropě skončily. Chtěl jsem se usadit ve Státech natrvalo, abych byl nablízku strýci, sestřenici a jejímu manželovi. Jenže,“ Glydr rozhodil rukama, „jen co tam přijedu, zjistím, že je strýc mrtvý, sestřenice je mrtvá a její manžel odjel sem a tady se znovu oženil. Opět jsem přišel o rodinu. A pak jsem se dočetl o zmizení vědce Thomase Bettertona a spěchal zjistit, jak bych mohl pomoct.“ Odmlčel se a tázavě se na Jessopa zadíval.

Ten mu oplácel neutrálním pohledem.

„Proč zmizel, pane Jessope?“

„Přesně to bychom také rádi věděli.“

„A možná víte?“

Jessop se zájmem zaznamenal, jak snadno by se mohly jejich role prohodit. V této místnosti bylo zvykem, že otázky pokládá on. Nicméně teď se naopak tento cizinec vyptával jeho.

Aniž by se na jeho přívětivém úsměvu cokoli změnilo, odpověděl:

„Ujišťuji vás, že nevíme.“

„Ale máte podezření?“

„Je možné,“ pronesl Jessop opatrně, „že ta záležitost odpovídá určitému vzorci… Už zde k podobným událostem došlo dříve.“

„Já vím.“ Návštěvník bleskově jmenoval půl tuctu podobných případů. „Samí vědci,“ dodal významně.

„Ano.“

„Odešli za železnou oponu?“

„Možné to je, nicméně se nepodařilo nic zjistit.“

„Ale odešli z vlastní svobodné vůle?“

„I to je obtížné říci.“

„Myslíte si, že mi do toho nic není?“

„Ale prosím vás.“

„Vždyť máte pravdu. Zajímá mě to jedině kvůli Bettertonovi.“

„Nesmíte se zlobit,“ pronesl Jessop, „ale vašemu zájmu tak docela nerozumím. Koneckonců je s vámi Betterton spřízněný jedině prostřednictvím sňatku s vaší zesnulou sestřenicí. Vždyť jste ho ani neznal.“

„To je pravda. Jenže pro nás, Poláky, je rodina nesmírně důležitá. A znamená určité závazky.“ Vstal a škrobeně se poklonil. „Omlouvám se, že jsem vás obíral o čas, a děkuji za laskavost.“

I Jessop se zvedl.

„Je mi líto, že vám nemůžeme pomoct,“ pronesl, „ale ujišťuji vás, že všichni tápeme. Kdybych se něco dozvěděl, kde vás mohu zastihnout?“