Věnováno

Jiříčkovi, Danovi a Michalovi, protože trpěli se mnou od různejch začátků,

Honzovi Bergerovi, protože se dokázal vrátit,

a tátovi, protože byl Leteňák, a přestože ve fotbale nefandil nikomu…

Foto:

Zdeněk Lhoták

Pavel Lebeda

FOTBALOVÁ ŠKVÁRA

Johnny Dick a Ota Kars

Copyright © Ota Kars & dědičky, 2023

Photos © Zdeněk Lhoták, Pavel Lebeda, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9529-9

Obsah

- I. ČÁST

- / 1. /

- / 2. /

- / 3. /

- / 4. /

- / 5. /

- / 6. /

- / 7. /

- / 8. /

- / 9. /

- / 10. /

- / 11. /

- / 12. /

- II.ČÁST

- / 13. /

- / 14. /

- / 15. /

- / 16. /

- / 17. /

- / 18. /

- / 19. /

- / 20. /

- / 21. /

- / 22. /

- / 23. /

- / 24. /

- / 25. /

- / 26. /

- III. ČÁST

- / 27. /

- / 28. /

- / 29. /

- / 30. /

- / 31. /

- / 32. /

- / 33. /

- / 34. /

- / 35. /

- / 36. /

- / 37. /

- IV. ČÁST

- / 38. /

- / 39. /

- / 40. /

- / 41. /

- / 42. /

- / 43. /

- / 44. /

- / 45. /

- V. ČÁST

- / 45+1. /

- / 45+2. /

- / 45+3. /

- / 45+4. /

- / 45+5. /

- | 37. | Fotbalová extáze:

- DOSLOVNĚ DOSLOV.

Láska a fotbal bolí.

Proč ale tolik?

(lakonika)

Slabší řeč ke všem aktérům

před úvodním hvizdem

Omlouvám se všem, kterých se, byť jen trochu, neúmyslně dotknu. Fanoušci jsou často nároční, netolerantní a nespravedliví k výkonům hráčů i k hráčům samotným, kdy je samozřejmě primárně hodnotí jako fotbalisty za jejich výkony. A ne jako lidi, kterými jsou hlavně.

Neomlouvám se ale těm dalším, co kritizuji chtěně. Ať jsou to ti, kteří fotbal kazí uplácením a dalšími zvěrstvy, stejně jako ti, kteří nad tím zavírají oči. Oprávněně jsem taky nesmlouvavý k plácání některých tzv. „expertů“ a nekompetentních komentátorů. To, co od nich často slyšíme, si stačíme jako fanoušci nablábolit i bez nich. A bez toho jejich předstírání, že něčemu z fotbalu, kromě fandění, opravdu hluboce rozumíme.

Nechtěl jsem se ani dotknout příznivců jiných klubů, protože pokud jde o kluby mimo Prahu, jejich fandění tomu svému lokálnímu klubu naprosto chápu. S těmi pražskými je to s mým empatickým porozuměním krapet složitější, ale nikoliv zcela vyloučené. Obecně stejně platí, že fanda jakéhokoliv klubu v průměru není ani větší génius, ani menší pitomec než vy.

Nakonec pro nás všechny skutečné fanoušky platí:

Fandi, ale zůstaň věrným člověkem. I když tě tvůj klub často odmění nevděkem.

Tato kniha je určena všem, co fandí a je jedno komu, a také všem těm ženám, mužům, dětem a dalším, co nefandí, aby se třeba pobavili a aspoň nás trochu pochopili.

I. ČÁST

Výkop

/ 1. /

Komu fandíš?

„Komu fandíš?“

zeptal se mě Jiříček.

Neměl jsem bratra, po kterým jsem toužil, protože když byl můj táta rozvernej, říkal mi „bratře“, a tak na mě měli vždycky největší vliv kamarádi a kluci, který jsem obdivoval. A jednoho dne se mě jeden z nich, Jirka Tomášek, oslovovaný jako Jiříček, zeptal, komu fandím.

Bydleli jsme už léta v Nuslích, aspoň tak mi to tehdy přišlo. Místem mýho zrození ale byla Štvanice a na Letný u babičky jsme bydleli asi do mých tří, čtyř let. Na Letnou jsme i pak dál často chodili nebo jezdili tramvají za tátovými kamarády, ale nikdo z jeho blízkejch se, pro mě překvapivě, o fotbal nezajímal.

Otec se fotbalu, a hlavně jeho protagonistům velmi trefně posmíval.

V době, kdy mě fotbal opravdu začal brát, padalo díky defenzivní hře, zdržování, pravidlům, který neomezovaly „malý domů“, kdy směl brankář chytat do rukou i přihrávky spoluhráčů nohou, a spoustě dalšího, míň a míň gólů. Zvlášť u nás. Fotbalu chyběli velký střelci. Táta k tomu říkal: „Tebe to baví, jo, ta hra, kde je furt skoro gól, ale žádnej nepadne…“ Nakonec, asi překvapenej až zaskočenej mým trvalým zájmem o fotbal, ho dost teatrálně a dost pobaveně přezdíval na základě svojí bryskní analýzy jako „hru, kde je skorogól“, nebo stručněji „skorogól“.

Tohle ale nejspíš proběhlo pozdějc, někdy na úplným začátku osmdesátejch let, kdy nudná „přetaktizovaná“ hra v Evropě bujela víc a víc a parodoxně a v kontrastu s tím můj interes o fotbal taky.

Jako vždy mě tak můj táta bavil i štval zároveň.

A přitom jenom prostě nesnášel fotbal. I když vyrost a dospíval na Letný. Miloval rokenrol, měl tam svoji partu, moje pozdější „strejdy“ Zdeňka a Mirka. Na konci padesátejch let řádili v mezích možností, a někdy asi i za nima, na Letný i jinde, třeba Na Jezerce s Miki Volkem, a fotbal spíš odmítali. Nejspíš právě proto, že se taky potřebovali vymezit.

Jako já.

Můj tátoš byl i sportovně nadaný, ale fotbal ho asi moc nebavilo ani jako kluka hrát. Já jsem ho neviděl s míčem ani jednou.

Ironicky vzpomínal na spolužáka, který to hlavně pílí dotáh do Sparty i do repre, ale podle táty byl příšernej.

„Táborák, ten trenér Sparty, je dobrej trenér?“ ptal se řečnicky. „Já si ho pamatuju, chodil vedle do třídy, jak to vůbec neuměl. Jen se strašně snažil a všechno uhádal, když jsme hrály třídy proti sobě.“

Bojovnost sama, který měl i můj tatínek jako spousta kluků z jeho generace v sobě dost, ho pochopitelně vůbec neohromovala.

Navíc měl na Letný všechno rovnou pod nosem a do značný míry oprávněně ho děsila masovost a stádnost. „Dej lidem stejný oblečení, uniformy, někdy stačí jenom stejný barvy, a můžeš je rovnou poslat se vzájemně pozabíjet.“

S davem jsem měl problémy i já, i když mě i dost lákal. Cítil jsem v něm sílu sounáležitosti. Jak jsem nesnášel všechny ty vynucený kolektivy a společný prvomájový demonstrace, prostě ten denní a celoroční povinnej suchej krepovej chléb komunismu, kterýho ale bylo v tý době už mnohem míň než v padesátejch a šedesátejch letech. O to víc mě fascinovalo, že se lidi sejdou jen tak. Třeba i proto, že někomu fandí. I to se režim snažil samozřejmě podchytit, když už to sám neinicioval, ale pořád se mu to nějak vymykalo.

Prostě mě lákaly kmeny, všechny příběhy, kde kluci hájili svý ulice a čtvrti, prostě jsem měl ty dětský představy o rytířství a statečnejch bojích pod jednou vlajkou.

Potřeboval jsem to, co mi chybělo.

Někam patřit.

Když se mě Jiříček zeptal, a to bylo, jak víme, ještě dávno předtím, než můj táta přišel se „skorogólovou“ replikou, bylo mi skoro osm a stál jsem před domem na letním horkým asfaltu, kterej nahradil „starý dobrý“ dlažky. Jiříček mi připadal vždycky jako frajer a já se styděl, že nemám co mu odpovědět, ledaže bych přiznal, že nikomu nefandím a ani moc nechápu, o co jde. Ale chtěl jsem bejt jako on, a tak první, co mě napadlo, hned vzápětí potom, co jsem něco nesrozumitelně zahuhlal, zeptat se naopak právě jeho.

„A komu ty?“

„Jasně, že Spartě!“

„Tak to je dobře, já taky Spartě,“ řek jsem mu tehdy.

A bylo to.

V tý době se v Nuslích, kde jsme bydleli, mezi klukama asi něco dělo, protože hned druhej den se mě na totéž ptali jiný kluci od nás z ulice, co ale nebyli takoví kámoši jako Jiříček. A já se jich asi i trochu bál, protože jak jsme se znali jen tak od vidění, byli pro mě spíš cizí. Po jejich dotazu jsem se nejdřív kouknul na zem, zakašlal, pak „polknul knedlík“… pak se jim podíval zpříma do očí a odpověděl, že „přeci Spartě“. Protože už jsem to jednou Jiříčkovi řek a bylo to jako čestný slovo, slib danej kamarádovi.

A potom jsem stál i trochu čekal, že mi „daj“, jestli fanděj někomu jinýmu. Ale oni se jen smáli a říkali, že s tím mám přestat a začít fandit Bohemce.

„Nebo Slavii,“ dodal rychle jeden, ale o tom se s ním ostatní začali rychle dohadovat.

To byly, jak jsem brzy zjistil, kluby, kterejm většinově kluci z Nuslí a Michle fandili. Vršovice byly od nás „skoro za rohem“. Botičem, co tek na rozhraní Nuslí a Michle, vlastně z druhý strany pod Jezerkou, se dokonce dalo projít až k k Bohemce. A Strašnice byly nakonec čtvrtí, kam se dalo dojet od Bohemky rychle tramvají.

Sparta byla oproti tomu od Nuslí nekonečně daleko. Tak mi to alespoň přišlo.

Bylo těch fandů jinejch klubů víc než dost. Podle Nuslí jsem si tak myslel, že nejvíc lidí u nás fandí Bohemce a pak Slávii.

„Sparta je na nic,“ přesvědčovali mě. „Jsou to másla z druhý ligy,“ posmívali se. Statečně jsem odolával a moc nereagoval. Fotbalu jsem ale jinak nerozuměl a nevěděl o něm skoro vůbec nic.

Další Sparťani kromě Jiříčka u nás v ulici nebyli. Bylo nás teda hodně málo, a to posilovalo můj vnitřní pocit, že prostě musím dodržet tenhle slib věrnosti Spartě, daný vlastně Jiříčkovi. Ironicky nutno poznamenat, že jsem přitom nejspíš i parkrát pocítil neskutečnej vnitřní obdiv k vlastní statečnosti.

Skoro stejně velkej jako k odvaze bojovníků řecký Sparty, kteří hrdinně odolávali neuvěřitelný perský přesile, jak jsem se dozvěděl ze starý učebnice dějepisu, když jsem hledal, co název Sparta znamená.

Proti všem, byli jsme sami, skorem proti všem.

Kopat jsem tehdy do opravdovýho míče občas chodil na trávník do parku Jezerka, co začínal už na konci naší docela krátký Horní ulice. Ale agresivní starší hráči a i jedna statná hráčka s kopačkama si hleděli hlavně toho, aby nás, co jsme hráli v teniskách, vždycky načutli, nebo nám šlápli špuntama „přes plátěnky“ na prsty.

A tak jsem radši mydlil do gumový meruny, která potiskem napodobovala kopačák, právě na asfaltu v naší ulici s Petrem Havlínkem, který jako já taky nebyl „sígr“ oproti klukům jako Jiříček, co měli podle mě to štěstí, že chodili někam odmala do přípravek na fotbal.

Jinak by se to celý dalo shrnout asi tak, že se mě Jiříček zeptal:

„Komu fandíš, Oťas?“

„A ty, Jiříčku?“

„Jasně, že Spartě.“

„Tak já taky Spartě.“

A bylo to. A už u toho zůstalo.

I když Sparta právě tehdy sestoupila.

/ 2. /

Sme majstri…

„Je dobojováno,

sme majstri Európy.“

Fotbal v kopačkách mi ale pořád unikal, i když jsem se jednou provždy „vyslovil“ pro Spartu. Fandění taky, protože výsledky Sparty jsem ani neznal. Noviny jsem si ve druhý ani ve třetí třídě nekupoval a neregistroval jsem ani výsledky ve sportovní části Televizních novin, ani v tehdy samotným víkendovým pořadu Branky, body, vteřiny. Ještě za komunistů pak změnil název na Branky, body, sekundy…

„Naši“, nejspíš máma, mě dali do „Sokola“, jak se stále navzdory komoušům říkalo ZRTV (zkratka pro Základní rekreační tělesnou výchovu, super název, co?). Do Orbisu v Nuslích Na Květnici, kde jsem sportoval a cvičil a nakonec byl i docela úspěšnej v tehdejším gymnastickým čtyřboji v rámci Prahy 4 a poté i celý Prahy. Pak jsem začal chodit ještě na atletiku, na Spartak Praha 4, kterej byl tam co dnes, u stanice metra Pražského povstání. Tam mě nejvíc bavily a snad mi i trochu šly sprinty. Sešla se tam skvělá sportovní parta kluků, spolužáků i novejch kámošů kolem bezvadnejch trenérů, lidí, co chtěli něco zajímavýho dělat i v tý podivný době. Celýmu tomu šéfoval výbornej organizátor a člověk Jarda Kubica.

Fandění mě zatím tedy míjelo.

Od třetí třídy jsem přešel ze základky ve Svatoslavce do „jazykovky“. Udělal jsem dobře zkoušky, ale přesto mě nejdřív nepřijali. Až na odvolání a po osobní intervenci rodičů u nějakýho inspektora (nevzali mě kvůli otcově politickýmu škraloupu z let 68 a 69). Rodiče ho někde sehnali a rovnou se ho zeptali, zda syn má „trpět za jejich postoje“. A tak jsem nakonec na jazykovou školu v Křesomyslově ulici v Nuslích v roce 1976 chodit začal.

Noví spolužáci byli vesměs naprosto skvělí. Většinou nešlo o děti „soudruhů“, ale častějc intelektuálů nebo obyčejnejch lidí, co chtěli, aby jejich dítě umělo aspoň jeden pořádnej jazyk. Ruština, povinná na každý základce, tedy jazyk okupantů, se nepočítala.

Začal jsem tam tedy chodit ve třetí třídě. V tý to „komu fandíš?“ zatím moc velký téma nebylo.

Zato jsme začali hrát každej den po škole na branky. Pořádnej kopačák neměl asi nikdo, jen gumový míče, a ty se nedaly tahat v tašce do školy. Naštěstí vždycky někdo přines starej ošoupanej tenisák, někdy jsme měli i dva. Jeden do rezervy.

Nejdřív jsme to naše kopání provozovali na školním hliněným hřišti, co bylo hned vedle školy. To pak, jako řadu jiných míst v Praze, možná i v celém Československu, v rámci vylepšování sportování a dětských hřišť a sportovišť, soudruzi vyasfaltovali. Asfalt, stejně jako beton, pro ně asi byly symboly jejich domnělý modernity.

Ovšem hraní s tenisákem na takovým otevřeným hřišti mělo řadu nevýhod, zvlášť na hřišti skoro tak obrovským, jako je to skutečný fotbalový. Jasně, že jsme si ho zkrátili, označili kamenama, nebo kusama cihel lajny a rohy, ale tenisáky nám lítaly pryč. A tak jsme často víc běhali pro míček, než hráli. Někdy zapad tenisák i do křoví na stráni pod hřištěm, a to už jsme ho pak většinou nenašli. Když zapad i druhej, bylo po hře. Navíc branky byly z našich tašek a góly platily jen po kolena, takže skoro po každý střele následovaly dohady, zda tenisák neletěl moc vysoko, nebo přes tyč (tedy tašku).

„Nebylo to vono.“

Naše „výběrová jazyková škola“, jak nám byla představována (s tím jedním jediným jazykem k povinné ruštině navíc!), sídlila v „Jamrtálu“, tedy v Nuselským údolí, a to skoro úplně pod Nuselákem a pod strání, která stoupala ke stanici, pojmenovaný po našem „prvním dělnickým prezidentovi“, Gottwaldova. Nuselák, tedy most přes údolí, byl tehdy názvem taky „jeho“. Dnes je to, chválabohu, i ofiko Nuselskej most a stanice metra je hlášená jako Vyšehrad.

Venku ze zadní strany stanice (blíž k Vyšehradu) byla poměrně velká plocha pod schodištěm, po kterým chodilo jen málo lidí. A taky tam byla ze tří stran zeď, byť za jednou brankou nízká. Do čtvrtý strany se táhlo mramorový prostranství, plus zatuchlá podschodová díra, kam se tenisák někdy zatoulal.

Ale většinou byl ve hře, hra odsejpala, odrazy o zeď platily, gólů padalo spoustu, platily na šířku dvou a na vejšku do hrany jedný podlouhlý mramorový dlaždice umístěný ve zdi. Hráli jsme furt, dokud jsme nepadali únavou nebo nemuseli domů. V zápalu hry jsme na to ale často zapomínali…

A to už byl „bungejz“. Název vymyslel Ríša Fraus, měla to snad být „Boom Game“, ale protože se ptal doma, jak se anglicky řekne „bum“ a jak „hra“, tak cestou do školy si obě slova v hlavě zkomolil, a tak vzniknul „bungejz“. Angličtinu jsme se totiž na jazykový Křesomyslovce začali učit až v pátý třídě, zato rusky už ve třetí. Asi za odměnu. Na ostatních školách (to byly v Praze všechny, kromě tří „jazykovek“) ji měli až od čtvrtý.

Paní v uniformách, co pracovaly v kukaních metra, nás párkrát vyhnaly, a i si asi na nás ve škole několikrát stěžovaly. Neexistovala ovšem jistota, že jsme to byli my, kdo si dovolil „honit se“ za tenisákem na tak důstojným místě, na mramoru před stanicí metra. Nikdy nás proto za ta léta nedostali, stejně tak to mohli být hoši ze „zvláštní školy“, která navazovala na naši, v komický symbióze výběrovosti a kam se chodilo zeshora, z druhý strany. I tak jsme ale byli naší „soudružkou“ ředitelkou mnohokrát ve školním rozhlase varováni, aby nás to ani nenapadlo, na metru hrát fotbal, jinak že nás jinak čeká přísnej kázeňskej postih.

Byl to „bungejs“, ne fotbal. A tak jsme my, hlavně kluci z „céčka“, na metru hráli dál.

Mače se hrávaly do deseti, většinou na dva vítězný a po každým „mači“ se měnily strany (pak třeba ještě do pěti, rozhodující do tří, na jeden „rozhoďák“ a tak dále, prostě „co to šlo“).

Člověk se na takhle malý ploše naučil vnímat hodně rychle. Kde kdo je, kam nabíhat. Dobře a důsledně bránit, krejt si tenisák i trefovat „branku“, respektive malý mezery v ní. Většinou špičkou boty nebo placírkou. Tou hlavně při „uklízení“ míčku do prázdný či poloprázdný brány. Kopání do tenisáku vás sice něco naučilo, to ano, ale ovládání velkýho míče, natož žonglování, to ale nebylo.

Zato jsme hned po ztrátě míčku napadali a vyvíjeli maximální snahu získat ho zpět, stejně jako jsme vytvářeli důsledně tlak na toho, kdo rozehrával. Což se tehdy ve „velkým“ fotbale oproti dnešku zas tak moc nedělalo. Tohleto, plus tah na bránu, vytváření šancí a střílení gólů mi šlo, rozehrávka odzadu a i ta malá nutná mezihra už hůř.

Když jsme skončili a přestali lítat, najednou byl každej „naprosto vyřízenej“. Potom jsem se s někým „coural“ a „ploužil“ domů. Třeba s Danem. A probírali jsme „věci“. Fotbal mezi ně ale ze začátku moc nepatřil.

Ovšem to, že jsme zrovna v roce, kdy jsme začali chodit na jazykovku, jako Československo vyhráli v Bělehradě titul mistrů Evropy a že rozhodující gól v penaltovým rozstřelu dal dloubáčkem doprostřed Tonda Panenka, menší muž s knírkem a bystrýma očima, jsme věděli.

Dávali to v televizi všude dokola a mluvilo se o tom, třeba v hospodě „U Cikána“ u nás v domě nebo „U parku“, kam jsme si někdy (málokdy) chodili koupit limonádu za korunu. Možná stála jen 90 halířů, už si to přesně nepamatuju.

Panenka to kopnul úžasně, to viděl každej. l já. Brankář čekal „bombu“, „klasicky“ to risknul a skočil na jednu stranu. A Tonda to kopnul doprostřed, jen to nadzved nahoru, aby mu netrefil nohy.

Panenku jsem „žral“. Bylo mi jasný, že takhle bych to kopnout nedokázal. Nejenom, že bych si netrouf, ale taky bych to rozhodně neuměl tak pěkně podkopnout.

Jedině že bych se omylem nějak ukop. Jenže v těch pár fotbalech, co jsem hrál na trávníku v parku Jezerka, by žádnej z „brankářů“ (bejt v bráně, tedy stát mezi dvěma stromy, bylo spíš za trest, že nejsi dost dobrej na hru „v poli“, nebo jsme se po góle střídali) nikam neskočil. Ale zůstal by stát na místě jak „tvrdý y“ a tuhle penaltu by proto nejspíš „měl“.

Ovšem Tonda tu penaltu proti Seppu Maierovi proměnil. A stali jsme se tak „majstri Európy“, jak z černobílé televizní obrazovky opakovaně nadšeně deklamoval slovenský komentátor Karol Polák. To jsem věděl. To věděl každej. I můj táta.

Sparta v tý době až tak „majstrovská“ nebyla. Jak víme, právě rok předtím sestoupila. Ostatně Panenka v tom „měl taky prsty“, respektive nohy. To jsem ale tehdy vůbec netušil.

Sestup. První a taky doufám, že navždy poslední. Celý se mě to tehdy příliš netýkalo, stejně jako fotbal s opravdovým míčem, a aspoň s gumotextilovejma kopačkama, co měly špunty, na nádherný trávě, nebo aspoň na stále dost běžný škváře. Podobně mě míjely i holky, i když jsem pochopitelně nějakou krásnou spolužačku vždycky hodně tajně miloval.

Moc jsem tedy tehdy ten tragickej sestup Sparty neprožíval, ale když došlo na něčí dotaz a lámání chleba, tak jsem Spartě bez ohledu na její aktuální situaci pořád „fandil“. A i když jsem tím „moc nežil“, tak jsem měl stejně radost, když mi někdo řekl, že Sparta je zpátky v lize.

Ale fotbal už mě i díky „našim majstrom Európy“ zajímal o něco víc. A tak jsem si navzdory rok starýmu sestupu začal snovat neskutečnej sen, že Sparta se nejen udrží v lize, ale že tu ligu stejně vyhraje, „hej, stejně vyhraje“, a bude z ní i klub, co bude jednou „majstrom Európy“ jako náš nároďák. Samozřejmě, že klubovým.

Ten rozdíl mi byl jasnej.

/ 3. /

Dan

„Jedééém!!!“

V pátý, šestý a sedmý třídě už jsme se pomalu s klukama začali bavit o holkách a taky začali zkoušet první „nepravosti“. Dan bydlel taky v Nuslích, přes park, přes Jezerku ode mě nahoru, na Reitknechtce.

A jeho táta, ten vlastní, se kterým nebydlel, byl nejspíš velkej fanda fotbalu, protože mi Dan začal o Spartě, který fandil jako já, hodně vyprávět. Říkal, že když jsme sestoupili, kolegové poslali jeho tátovi v práci malou rakvičku s nápisem Sparta. A taky mě ujistil, že ho jeho táta ujistil, že Sparta už je v první lize zpátky navždycky a že její sestup už se nikdy nebude opakovat. To jsem si oddych!

Začal jsem si kupovat noviny. Ty se vyznačovaly tím, že ať sis koupil kterýkoliv, tak v nich psali téměř totéž, a že se četly nejlíp odzadu, protože na poslední straně byl sport. Tím čtením jsem se začal seznamovat se skutečnou Spartou, rozdílnou od Sparty mejch hodně mlhavejch a rekovnejch představ. Se sestavama, zatím tedy jen podle jmen, výsledkama i pořadím v tabulce. První jsme teda nebyli. I tak jsem vždycky po výhře za dva body, ale i po remíze za bod, koukal, kam se Sparta v tabulce posune. Často jsem ale zapomněl, že ostatní týmy taky hrály, a proto taky můžou mít víc bodů. U tabulek v novinách a u dobrejch výsledků jsem pak doma „prožíval svůj discopříběh“, že jednou Sparta bude zase první. Slovo titul jsem asi nepoužíval.

Snil jsem a přemítal, jaký to bude. Bylo to podobný jako snění, že jednou budu „chodit“ s nějakou krásnou holkou.

Začal se ve mně probouzet Johnny Dick.

S tím jsem se seznámil v jedný prastarý knize.

Každej den to „letělo“ a bylo nám víc a víc. S Danem jsme teď o Spartě stále diskutovali. No, plácali jsme svoje teoretický domněnky.

Až jednou. Dan mi navrhnul, že bychom mohli jít na fotbal, že by nám to snad „naše matky“ mohly povolit. Když už máme skoro občanku. „No, skoro…“

Danovy rodiče byli rozvedený, takže žil s mámou a otčímem, jak ho tehdy důsledně označoval, a ptal se na všechno nejspíš jen mámy.

„Naši“ se taky nakonec rozvedli, prvního září v osmý třídě, což jsem tehdy nes velmi těžce. Ale otec s námi vzhledem k tomu, že v komunismu, kam jsme údajně jako společnost spěli, ale ještě jsme v něm asi úplně nebyli (a kterej se sám označoval za „komunismus ve fázi reálného socialismu“), byty byly „na příděl“, a prostě jen tak nebyly, tak otec s námi dál bydlel.

Ale oba rodiče mě moc nevnímali už před rozvodem, měli svejch starostí, nejspíš se sebou, moc a dost, a tak mi povolení jít na fotbal maminka během toho nevnímání odkejvala. Táta to nejspíš vůbec ani netušil.

S Danem jsme v tý době založili i skupinu „Anarcha“, kde Dan hrál na „španělku“ opatřenou snímačem a zapojenou do kazeťáku a já psal texty a přejížděl verzatilkou po žebrech topení. Ale to sem patří jen na „dokreslení“, stejně jako to, že jsme s Danem ještě absolvovali i pokus o kouření. Dan svojí mámě vytáh potají z krabičky cigaretu a šli jsme si zakouřit k nim na terasu. Bydleli na Reitknechtce v tom nejvyšším baráku úplně nahoře a měli dvě velký terasy. Byt ovšem byl zařízenej podobně jako ten náš, tedy přiměřeně k příjmům většiny. Předávali jsme si první zapálenou cigaretu jako nějakej posvátnej joint. Danova máma nás ale při kouření chytla a Dan si ještě při „nenápadným“ schovávání cigarety, když na terasu přišla, propálil svetr. Naše společná návštěva utkání tak byla ohrožena.

Nakonec ale Danova maminka souhlasila, ukecal ji a my jsme plni velkejch očekávání vyrazili na zápas.

Z Nuslí na Letnou se dalo jet tramvají, měli jsme oba zaplacenou legitku. Ale myslím, že jsme tam poprvé i hodněkrát potom vyrazili pěšky a s velkým předstihem. Dan už na fotbale byl s tátou, já tedy ne, ten můj se vůbec kvůli mně nezměnil! Za to jsem si v knihovně už před utkáním půjčil neuvěřitelně starou knihu Železná Sparta, první a pak druhej díl svázaný dohromady, a nadšeně a horečně jsem ji přelouskal. Hltal jsem ji stejně jako celkovou prvorepublikovou sílu našeho fotbalu. Ta byla v porovnání s dobou, v níž jsme žili, až neuvěřitelná. S dneškem ale ještě víc.

Nejvíc úžasný bylo číst o době, kdy se Spartě ne nadarmo přezdívalo Železná.

A za tím stál právě i Johnny Dick.

Zatímco Nusle, natož přilehlá kamarádská Michle, byly ještě v ledasčem čistá periférie, Letná v sobě měla jen její zbytky, jinak to byla v mejch očích spíš výstavní čtvrť.

Vždycky se mi tam líbilo, přeci jen to tam bylo to „něco“. Ty místa a hospody, plný tajemství a dospívání mýho táty a mýho ranýho dětství, tak ranýho, že jsem si ho nepamatoval.

Letná mě přitahovala i tím svým moderním, i když tehdy už i nemoderně trochu zašlým prostředím. Belveder na Belcredce, celej komplex Bia Oko a „nevídaný“ budovy Technickýho a Zemědělskýho muzea… a dole na Dukelskejch hrdinů temná, ohořelá, skoro černá zatlučená budova Veletržního paláce, která působila jako nějakej odcizenej chrám temna a pomsty.

Pak z „jinýho ranku“ starej nádherně opráskanej kolotoč s dřevěnýma koňma potaženýma kůží pravejch koní (jak děsivý a vzrušující zároveň) s pohádkovými výjevy, zrcadlem a celkovou atmosférou neuvěřitelný naivity a sešlosti.

A činžáky, ty domy na nároží, o kterejch zpívá Mišík… Letenskej park, kde na Ztracence jako kluk řádil můj táta. Kostel na Strossu, osamělý deportační nádraží, provizorní dřevěnej barák na Veletržní, kde se brali nejen naši, neznámý hospody a tátovi další známí, co jsem jen tušil, kde bydlí.

Pod Letnou Výstaviště, tehdy „Julda Fulda“, Stromovka. Nahoře rozlehlá pláň s pískem i trávou a naproti… Sparta. To bylo něco.

Hned jsem věděl, že sem patřím. A to jsme jako rodina prošli i Strašnicema, kde byly na konečný smyčce tramvaje jen dva vysoký věžáky, a my tam v jednom bydleli v 11. patře ve skutečným minibytě se dvěma skříněma na zámek na chodbě. Tam jsem vypad z balkonu, ale ne z toho 11. patra, to už bych tu nic do klávesnice neklofal, ale z prvního patra u kamaráda. Jen jsem se zhoup v kolenou a krkem napích na drát. Kromě strachu z vejšek mě ale Strašnice nijak nepoznamenaly a extra vztah jsem si k nim nevybudoval.

Taky mě nikdy žádnej strašnickej klub nebral, a oproti tomu vršovickýmu u mě neměl žádný plusy… i když ten si to u mě taky pokazil, když nás podrazil…

To jsem ale tehdy ještě nevěděl. Noviny o tom nic nepsaly. Noviny vůbec málokdy takovýto problémy v naší bezproblémový společnosti rozmazávaly a s žádným znalým fandou, kterej by moh vědět, jsme s Danem nekámošili.

Takže: Nejdřív jsme si s Danem dali kouř ze skutečnýho cigára a teď jsme vyrazili mezi dospělý na fotbal. Dan, tenhle slušňák ve flanelce, a kudrnáč (jako já, ale já se tehdy „migal“ nakrátko), mě tedy zkazil. Já v tom byl nevinně!

Ale Dick ve mně to chtěl.

Jako moje první utkání beru to, co si jasně pamatuju. Ale v rámci pravdivosti přiznávám, že už jsme možná byli na nějakým zápase dřív, ale to mi vypadlo z hlavy.

Na tomhle prvním utkání to ve mně všechno začlo.

Z „tisku“ jsme věděli, že máme i novýho trenéra, byl jím Dušan Uhrin, a tak jsme si dělali i velký naděje.

Hráli jsme s Brnem. Dorazili jsme ke stadionu, kde se zvenku pod vybudovanou tribunou a dohledem soudruhů konaly povinný prvomájový demonstrace pracujícího lidu za účasti všech, i nás studentů a žáků. Obešli jsme stadion a u vstupu zezadu si koupili zlevněné studentské lístky za 6 „káČé“.

Nebyli jsme v osmičce už úplně malí kluci, ale stejně jsme ohromeně zírali na davy, v převážné většině mužů, který se dobrovolně valily přes pláň i po ulici a od tramvajovejch zastávek ke stadionu.

Stadion byl postavenej v šedesátejch letech na místě původního bez atletický dráhy, aby byl větší kontakt lidí s publikem. S těma dráhama jsou ty stadiony většinou jak na „větrný hůrce“, řek mi Dan a já mu přitakal, ačkoliv jsme oba atletiku milovali a dělali ji na Spartaku Praha 4 spolu. Já nejvíc ty zmiňovaný sprinty, on překážky a takový ty technický disciplíny jako skoky do dálky i vejšky.

Trhač lístků nám je zkušeně přetrh, vešli jsme na stadion a začali ho zadem procházet. „Do kotle nepůjdem,“ řekl zkušeně Dan‚ „ale obejdeme to někam, kde je líp vidět než tady v rohu.“ Zábrany mezi sektory ještě nebyly skoro nikde, a tak jsme obešli kus stadionu a stáli dole na protilehlý tribuně, protilehlý k hlavní, tam co byl i „kotel“, ale ten byl víc v prostředku, my stáli vpravo od něj.

Chlapi kolem nás byli různýho věku, dědci, uhlazení i ti skoro znetvoření chlastem, věkem nebo obojím, fotrové s pleší i bez, prostě normální chlápci svý doby i úplný exoti, plus mladý kluci v džínovejch bundách. A pak my, kteří jsme se najednou cítili vedle nich ještě víc jako malí kluci. Hodně lidí v kotli mělo vlajky, některý pletený šály s krásnýma barvama. Modrá, žlutá, červená. „Goethův barevný systém,“ říkal jsem si v duchu. Asi abych zůstal intelektuálně na výši.

Stáli jsme, celej spodek na stadionu, kromě hlavní tribuny, byl na stání, sedět se pak dalo na horních tribunách, kde hlídali starší pořadatelé, aby tam nikdo nelez bez správnýho a hlavně dražšího lístku. „Po půlce to tam ale stejně zkusíme,“ řekl opět zkušeně Dan, „to už nedávaj pozor.“

Vzápětí hlasatel chraplavě z nekvalitního reproduktoru zadeklamoval dnešní sestavu. Napětí začalo stoupat.

Pak to propuklo. Zápas!

Všímali jsme si hlavně našich, snažil jsem si ty dost neznámý tváře i díky číslům přiřadit ke jménům.

Ale nešlo přehlídnout i jednoho hráče soupeře.

Za Brno totiž střídal i zcela nezvykle úplně holohlavý hráč. Štefan Horný. V tom končícím „kotletovým“ období to bylo nepřehlédnutelný, pleše se zakrývaly „přehazovačkou“ nebo se pleš nechávala, ale k ní se nosily vlasy po stranách. Tomu jsme říkali „na Bláhu“ (pro nás vtipnej a oblíbenej herec). Teprve mnohem později měla přijít i varianta s pleší nahoře a s dlouhými vlasy po stranách, který vedly až dozadu, a někdy dokonce končily copánkem, tzv. „na Vrabce“ (tak jsme tomu přezdívali až mnohem později podle účesu obránce Sparty).

Úplně holou hlavu měli jen krimoši a děsivej Fantomas z francouzskejch filmů. A ještě inspektor Kojak.

Takže ten hráč, co mu takhle vypadaly vlasy, nebo se ještě doholil, byl fanoušky „dobírán“. Pro úplnost: Takovejhle účes měl ještě v televizi zpěvák Hála. (Tehdy mi připadal jako děsně nudnej, dělal totiž swing. To, že dobře, jsem v tomhle věku neocenil.) Ten, když se zjevil v silvestrovským pořadu, všechny děti jsme bystře, a přitom stejně hloupě, ale upřímně volaly: „Fantomas!“ Dnes v době módy vyholených hlav při větším rozsahu pleše nic zajímavýho, pro nás mladý kluky to však tehdy byl šok.

Na hřišti, „hlava nehlava“, už to jelo ze strany na stranu, pár přihrávek jedněch, běh po straně, ztráta a zase ti druzí.

Pořád se tak něco dělo, co, to jsem ne vždycky úplně chápal, ale cíl dát gól byl jasnej.

Bylo to vyrovnaný utkání. Brno brzy vedlo. Cejtil jsem určitej záchvěv zklamání, když nám ten gól dali. To jsem nečekal, jak se to vůbec mohlo stát?

Pak Sparta Grigou vyrovnala, zrovna když jsem nedával úplně pozor a Danovi zrovna něco hrozně důležitýho řikal. A opakování gólu se oproti televizi nekonalo. To mě tak dožralo, že jsem si přísahal, že už budu dál maximálně vnímat, a když už budu něco mlít, tak přitom budu už vždycky! koukat na hřiště, a ne na Dana. Ale do půlky se už nic podstatnýho nestalo.

Během přestávky jsme hlavně stáli frontu dovnitř i ven na hajzly, a to nebylo nijak natřískáno. Na tom čekání se dodnes změnilo málo. Dřív se tedy čůralo na černou zeď a dole byl žlab, a teď jsou tam mušle. Venku je, teda bylo pár nových toitoiek a teď je přiděláno i několik novejch záchodů navíc, ale často to pořád nestačí.

Kromě čekání na záchod jsme jinak v pauze nedělali nic. Neměli jsme ani na limonádu a pivo roznášený v železným stojanu mezi diváky by nám asi stejně neprodali. A na lákavou tlustou klobásu s hořčicí jsme tuplem neměli peníze, ale díky tý vůni chuť, to jo.

To byl první pach velkýho fotbalu, stejně jako ho přinášel vítr spolu s výkřiky „Jedéém!“, „My chceme gól“ a zatím nesrozumitelným skandováním kotle. A k tomu se přidaly i ostrý křiky připlešlýho pána s „přehazkou“ vedle nás.

„Piš to tam.“

Piš, říkal jsem si… no.

Pán vypadal trochu jako ten obránce, co donedávna hrál za Spartu. Ti dva ještě starší chlápci vedle nás o něm před chvílí mluvili, když říkali po nedůsledným zákroku obrany: „No jo, chybí táta Kotek.“

Nám se nejvíc z hráčů líbili ti mladší. Protože jsme k nim měli právě věkem blíž.

Standa Griga, střelec, co jsem ho neviděl dát vyrovnávací gól, se nám „veľa páčil“ i proto, že byl kudrnáč. I nám oběma se vlasy kroutily, a tak byly logicky hned naše sympatie k němu o dost větší.

A pak to přišlo.

Hned na začátku druhý půle, za remízovýho stavu 1:1, když jsme stáli na úplně stejným místě jako v první půli jak na značkách a i my už jsme křičeli: „Sparta!!! Sparta!!! Jedééém!!!“

Standa Griga opravdu po pár minutách druhý půle dostal míč před brankářem na nohu, ten proti němu vybíhal, Standa kop míč nad něj, přehodil ho, nepatrně přeběh a chytil za ním ten míč na prsa, ztlumil ho a pak ho napálil do brány.

„Góóól!!!! Góóól!!!“

U předchozího gólu Sparty jsem taky trochu vykřik gól s ostatními. Ale spíš jen, abych zakryl, že jsem ho neviděl. Jako by se mě jak ta branka, tak celý utkání pořád úplně netýkalo. I když ten gól Brna mě pořád tupě bolel vevnitř za čelem.

Ale jakmile dal Standa Griga tuhle „branku“, tak jsem to všechno bez váhání pochopil. Proč se fandí.

Šílená extáze. Řvali jsme s Danem jako pominutý, řval celej „stadion“, skákali jsme si v náručí a ten připlešlej táta Kotek z hlediště, co na nás přísně pořád koukal, až jsme se ho báli, se smál od zplihlých vlasů u jednoho ucha k druhýmu a „zapomněl se“, až nás v tu první chvíli oba najednou objal.

Pak se toho lek a pustil a u nás zůstalo jen překvapení a vůňopach piva. Jako by celá ta první půle předtím, kdy mi to „nic neříkalo“, jen připravila na to nejdůležitější strhující nadšení z gólu, kterým jdeme do vedení. Ale jakýho! Byl nádhernej.

Pak dal ten den excelentní Jarolím na 3:1, taky jsme křičeli gól a taky jsme se objali, ale tak velký už to nebylo. Poté Brno snížilo, ale Snaha Brno už na výsledku v posledních minutách nic nezměnila!

Když jsme odcházeli a Sparta to právě vyhrála 3:2, usmál se na nás ten připlešlej fanda přátelsky znova.

Dočet jsem Železnou Spartu, a seznámil se tak s Johnny Dickem a dalšíma. Ale teď se zrodilo něco, co mě s nima všema spojilo.

Odcházel jsem z mýho prvního fotbalu, Sparta vyhrála a viděl jsem úžasnej gól.

Myslel jsem si, že takový góly padaj prostě všude tam, kde hrajou lepší fotbalisti než my, co jsme nakonec v sedmý a osmý začali kopat o těláku na větším, byť čerstvě nesmyslně vyasfaltovaným hřišti s koženým kopačákem. Nebylo to tak, stejnej gól už jsem pak naživo nikdy neviděl.

Samozřejmě, že jsem chtěl tak trochu bejt Standa Griga a dávat góly! A tak jsem od příště už o těláku nestál na asfaltu vzadu, nekecal se spolužákem a jen neodkopával míče, ale začal se motat tak jako u „bungejsu“ vepředu u soupeřovy branky. A dávat!

„Věci tedy šly správným směrem.“

/ 4. /

Stáánda Gri-ga!

„My chceme gól!“

„My chceme gól!“ Tohle jedinci, který tvořej davy, skandujou společně a chtěj a cejtěj to právo bejt vyslyšený. Nárok, kterej se jim třeba jinde nedaří uplatnit.

Davy mě děsily, stejně jako i řada typů, co na staďák šla, ale měl jsem pocit, že to je skutečnej život bez příkras, ne ty vymodlený, vymydlený a vymyšlený představy, ať už ze školy, nebo od mámy z domova, „jak to má správně být“ a vypadat. Bylo v tom velký dobrodružství, jaký to doopravdy bude a jak to celý dopadne.

Chodili jsme s Danem dál. Byli jsme na Dukle, „doma“ jsme znova šli, myslím, že na Rudou hvězdu Cheb, což byl klub zřízenej ministerstvem vnitra, kde ale stejně jako v Dukle hráli buď záklaďáci v rámci vojny, nebo pak ti další, co to podepsali.

Zápas s Chebem skončil jen 1:1, Griga gól dal, ale za RH vyrovnal velmi hbitej, malej útočník Siva. Když jsme vyšli ze stadionu, tak venku na chodníku přímo před ním se proti mně rozběh a několikrát se po mně pěstí ohnal o dost starší, asi nalitej chlápek s vlajkou Chebu okolo krku. Z ničeho nic a jen tak, trochu jsem i zdrhal, ale ne moc, on se pak začal motat, až se odmotal přes silnici pryč. Bylo to rychlý.

Dan měl tehdy sparťanskej jen odznáček. Mě si tenhle opilej fanda Chebu vybral asi proto, že jsem byl zřetelně označenej šálou a čelenkou Sparty, který mi obě upletla babička. Vlajku Sparty se nám nepodařilo s Danem nikde sehnat, ale moje babička štrikovala rychle.

Bylo to poprvý, kdy jsem se setkal na fotbale s násilím, respektive s malým pokusem o něj.

V dalším utkání doma, na kterým se Standa Griga zase trefil, se nic tak nepříjemnýho neopakovalo. A tak mě fandění chytlo. Jen mi bylo jasný, že člověk prostě musí dávat bacha nejen na to, co se děje na hřišti.

Že fandit znamená i ztotožňovat se s hráči se v mým případě potvrdilo rychle. Standa Griga byl střelec týmu, mladej kluk, takže nebylo o čem. Neměl jsem do tý doby žádnou ikonu, snad jenom v něčem, i přes moje drze kritický, pubertální odsudky, tátu. V něčem jsem asi chtěl bejt jako on.

Standa Griga se tak stal mým prvním idolem. No, možná před ním byl v dětství Vinnetou a všechny postavy Čtyřlístku. Ale ti mi nebyli tolik podobný.

Standa Griga byl v sestavě pořád. V každým zápase. Působilo to na mě uklidňujícím dojmem, protože bylo jasný, že soupeř se má proč bát.

„My chceme gól!“

Tentokrát dal gól tak trochu do prázdný po přihrávce ze strany, z rohu malýho vápna. Měl jsem velkou radost a hned začal nadšeně skandovat spolu s ostatníma.

„Stánda Gri-ga!!!“

Vůbec, „stadion sound“ byl fascinující. Hodinu před zápasem ještě zlátl šedobílej hrubej beton prázdnejch ochozů, ale deset minut před začátkem už to na zaplněnejch tribunách i u občerstvení hučelo jak v hodně narvaným úle.

O Grigovi jsem pak začal mluvit ve škole. Příznivci jinejch klubů ho pochopitelně shazovali. Říkali, že prej dává góly jen do prázdný. Ale jak to, že tam byl a jiný ne?

A jeho hra hlavou? Ta byla skvělá. Dokázal se jak přesně trefit, tak poslat i míč zpátky od zadní tyče přes „celý“ až dopředu. Uměl číst hru, kryl si výborně míč a dovedl ho dobře přejmout a rozehrát i zády k soupeřově brance.

Později zase všichni tihle říkali, že to, jak hraje, stačí na naši ligu, a že to jinak stačit nebude.

Hrál taky nesmírně slušně a vyloučenej byl snad jen dvakrát, jednou v repre, kam se podle kritiků přeci nikdy nemoh dostat. Ve Spartě se mu ale dařilo mnohem víc. V lize dal „Stano“, jak mu Slováci říkali, gól přesně každej druhej zápas, ve všech zápasech za Spartu měl ještě lepší bilanci. A nakonec dodnes je jediným československým hráčem, který dal v soutěžním zápase gól Realu i Barceloně!

Doteď ale vzpomínám na ten první gól, ten si pamatuju. Možná že si tu akci nevybavuju úplně přesně, ale přece rozhodla i o tom, že jsem propad fandění.

Ostatně takhle jsem viděl gól dát na záznamu jen Pelého, s kterým nechci Standu Grigu ani náznakem srovnávat. To by bylo absurdní. Přesto to asi nebyla náhoda.

Standa Griga se později v jednom v zápase i uvolnil podobně jako Pelé na MS 1970. Když na něj šla přihrávka, tak ji před bránícím hráčem úmyslně minul a ta prošla vpravo kolem toho hráče, zatímco on hráče minul zleva a teprve za ním šel si míč vpravo převzal.

Určitě tyhle „finty“ znal, přemejšlel o nich a zkoušel je, a ačkoliv nepůsobil jako brilantní technik, někdy jako by to s míčem šmodrchal, tak se často pěkně přes obránce uvolnil.

Skromnej, bojovnej a s neuvěřitelným čichem na branku. Základ budoucí vítězný osy Sparty.

Díky němu jsem si fotbal zamiloval a snažil se nastřílet v jakýmkoliv zápase ještě víc gólů než předtím.

„Stánda Gri-ga!!!“

A to si klidně zopakujme!

/ 5. /

Hrajte chlapci

jako draci…

… a vítězství je na dlani!“

Nedal jsem do prázdný. To ví každej, co je to za peklo.

Vypadá to tak jasně, ale míč třeba trochu skočí, nebo… no prostě cokoliv, stojíte například tak blbě, že to není na pohodlnou placírku, nebo vám míč sklouzne po špičce a pak jde mimo, někdy ho podeberete moc nártem a překopnete… nervy, záleží taky, za jakýho je to stavu, a je to! Teda není.

Mnohem líp než do prázdný se mi taky dávaly góly z ničeho, nebo ze skrumáže, tam se léta hraní „bungejsu“ projevily.

Hrál jsem si na Grigu, ale když jsem nedal do prázdný, tak mě starší spolužák přirovnal k Nehodovi. To byla strašná urážka. Ten jako útočník ani jednou neskóroval na MS ve Španělsku, měl knírek a hlavně byl z Dukly. Dobrovolně podepsal komoušský armádě. To bylo pro mě velký dno. Naštěstí se to mezi kamarády správně neujalo, protože jsem začal pravidelně do prázdný i skoroplný brány dávat. Ano, pro sebe vždycky Standa Griga!

Jako diváka mě fascinovalo na týmu všechno. Tipoval jsem dopředu sestavu, jak jsem si ji pamatoval i vyčet z minulých zápasů z novin, napjatě poslouchal, pokud bylo zrovna z repráku chrapláku rozumět, a rozumoval a dohadoval se pak, proč a kdo nenastoupil.

Na stadion jsme s Danem chodili za studentskou cenu a doráželi vždycky o dost dřív.

Lidi nás fascinovali. Kluků v našem věku čtrnácti let tam samotnejch nebylo moc.

Table of Contents

I. ČÁST

/ 1. /

/ 2. /

/ 3. /

/ 4. /

/ 5. /