Charlotte Jacobi

DIE DOUGLAS SCHWESTERN

Die Parfümerie der Träume

Copyright © 2022 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel, punchdesign

Titelillustration © by Shutterstock.com und AdobeStock

Translation © 2023 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-5299-4

Obsah

- Prolog

- Část první

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- Část druhá

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- Část tretí

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- Část čtvrtá

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- Část pátá

- 34

- 35

- 36

- 37

- Epilog

- Poděkování

- Přehled zdrojů a literatury

PŘEHLED HLAVNÍCH POSTAV

Rodina Hardersova

Catharine Hertha Marie Johanna Mülderová,

rozená Hardersová

(nar. 20. listopadu 1900 v Hamburku),

malířka

Franz Georg Mülder

(nar. 19. prosince 1899 v Shüttorfu),

účetní, manžel Herthy

Hans-Jürgen „Hansi“ Mülder

(nar. 17. ledna 1926 v Hamburku),

syn Herthy a Georga

Alma Lucie Thea Hardersová

(nar. 19. ledna 1905 v Hamburku),

prodavačka parfémů, Herthina mladší sestra

Louise Dorothea Christine ovdovělá Mohrová,

rozená Hardersová

(nar. 7. listopadu 1867 v Kellinghusenu, kraj Steinburg), modistka, teta Herthy a Lucie, vdova

Yvette Claire Fricková

(nar. 15. června 1910 v Hamburku),

schovanka Louisy Mohrové, abiturientka

Johannes Harders (nar. 10. září 1871v Kellinghusenu),

malíř, otec Herthy a Lucie

Helena Hardersová, rozená Franzenová

(nar. 23. února 1875 v Altoně),

jeho manželka, provozovatelka salonu,

matka Herthy a Lucie

Osoby kolem parfumerie Douglas Harders a spol.,

veřejné obchodní společnosti

Eugenie Anna Schaltová

(nar. 6. května 1897 v Danzigu),

vedoucí prodeje

Elisabeth Henriette „Henny“ Henckelová

(nar. 10. září 1878 v Billwärderu na Bille),

účetní firmy

Paul Walther „Walle“ Zimmermann

(nar. 2. března 1903 ve Stuttgartu-Ostheimu),

prokurista

Arno Ehrhard Theodor Hunger

(nar. 20. prosince 1902 v Göppersdorfu, kraj Rochlitz), obchodník

Lotte Harungová

(nar. 5. července 1915 v Altoně),

učnice

Dr. Walter Magnus

(nar. 12. října 1877, zemřel 13. března 1949 v Hamburku), právník

JUDr. Gotthard Rudolph Tilo Bülau Brandis

(nar. 5. března 1889 v Hamburku, zemřel 4. července 1970 v Hamburku-Barmbeku),

advokát

Rodina Silbersteinova

Pauline Silbersteinová, rozená Dumasová, ovdovělá Lambertová (nar. 28. července 1854 v Grasse),

majitelka parfumerie v penzi, malířka

Jakob Silberstein

(nar. 1. března 1858 v Grasse),

pianista, Paulinin druhý manžel

V Berlíně

Karl Vollmoeller, vlastním jménem Karl Gustav Vollmöller, (nar. 7. května 1878 ve Stuttgartu),

spisovatel, mecenáš Marlene Dietrichové

Marie Magdalene „Marlene“ Dietrichová

(nar. 27. prosince 1901 v Schönebergu),

herečka

Ludwig Scherk

(nar. 1. května 1880),

obchodník a lékárník

Ve Vídni

Elise Charlotte Marie „Liselotte“ Nagelschmidtová,

rozená Peterová

(nar. 9. srpna 1887 v Belgradu v západním Prusku)

majitelka továrny na kosmetiku a konzultantka

u firmy Elise Bocková s.r.o.

Ernst Deutsch-Dryden

(nar. 3. srpna 1887 ve Vídni),

návrhář kostýmů a užitné grafiky

V Paříži

Ernest Léon René Lucien Daltroff

(nar. 17. listopadu 1867 v Sainte-Cécile, Saône-et-Loire), parfumer

Claire Boucherová, rozená Durantová, ovdovělá Fricková

(nar. 23. listopadu 1890 v Paříži),

prodavačka parfémů

Gaston Charles Marais

(nar. 23. srpna 1875 v Paříži),

soukromý detektiv

Ve Stuttgartu

Ernestine Pauline Zimmermannová, rozená Blanzová

(nar. 25. června 1875 v Backnangu),

Wallova matka

Eugen Adolf Geiger

(nar. 13. srpna 1893 v Gmündu),

bankovní úředník Wallův švagr

Rösle Fertigová, rozená Bebusová

(nar. 13. listopadu 1905 v Dünsbachu),

majitelka kiosku, Wallova bývalá snoubenka

Walter Rau

(nar. 21. března 1892 ve Stuttgartu),

majitel továrny na mýdlo

V Hamburku

Anjing Wang

(nar. 29. ledna 1901 v přístavním městě Kantonu,

provincie Kuang-tung),

překladatel

Emil von Seggern

(nar. 7. října 1885 v Oldenburgu),

pronajímatel, zaměstnaný ve významném postavení

u firmy Krupp

Julius Christian Karstadt

(nar. 12. května 1885 v Drážďanech),

prokurista

Rudolph Karstadt

(nar. 16. února 1856 v Grevesmühlenu),

podnikatel, Juliův strýc

Robert Bethge

(nar. 24. června 1898 ve Wanne),

policejní asistent

Karl Otto Kaufmann

(nar. 10. října 1900 v Krefeldu),

politik NSDAP,

vůdce regionální pobočky NSDAP v Hamburku

Knuth Fedder

(nar. 5. září 1875 v Altoně),

policejní nadstrážmistr

Bertha „Berta“ Edith Kolbeová, rozená Krekelerová

(nar. 26. srpna 1880 v Höxteru),

majitelka továrny na mýdlo

Peter Paul Mülhens

(nar. 6. srpna 1875 v Ehrenfeldu),

majitel kosmetické firmy 4711,

chovatel koní a majitel hřebčince

Everett Campbell Haynes

(nar. 27. března 1895 v Kentucky),

žokej

Marianne Ballinová, roz. Rauertová

(nar. 18. prosince 1854 v Hamburku),

vdova po rejdaři Albertu Ballinovi

David Rosenberg

(nar. 9. srpna 1887 v Hamburku),

módní návrhář

Armin Kröger

(nar. 11. listopapdu 1893 v Lübecku),

stříhač a sochař

Lothar Konradi

(nar. 14. dubna 1850 v Kellinghusenu),

bývalý komorník Carstensovy rodiny

Erwin Humps

(nar. 28. července 1870 v Altoně),

obuvník

V New Yorku

Xu Li Wang

(nar. 29. června 1855 v přístavním městě Kantonu,

provincie Kuang-tung),

knihkupec, Anjingův strýc

Prolog

1928

Sotva Eugenie Schaltová trochu pootevřela dveře, ozval se známý zvuk zvonku a okamžitě ucítila závan nejrůznějších vůní. K těmto omamným esencím se výborně hodilo elegantní zařízení obchodu a skleněné police plné flakonů fascinujících tvarů. Zlatý třpyt ozdob ladil obzvlášť dobře s hnědou barvou dřevěného obložení stěn a s pulty nalakovanými tyrkysovou barvou, inspirovanou Sochou svobody v New Yorku. Když Eugenie vstoupila poránu do parfumerie Douglas v čtvrti Alster, pokaždé se těšila z nadcházejícího dne. Stejně se cítila i dnes, 1. května 1928. Parfumerie byla pro ni to nejkrásnější pracovní místo na světě.

Kdysi jí bývalý snoubenec, policista Robert Bethge, zakázal v parfumerii pracovat. Byl chorobně žárlivý a podezíral ji, že tam laškuje s mužskými zákazníky. Eugenii napadlo, že měl částečně pravdu, protože společné hledání vhodné vůně bylo něco jako flirt. Flirt s osobností protějšku, s příjemnými vůněmi i krásou života.

Eugenie zůstala po Robertově boku tak dlouho, protože byla naivní a důvěřivá – opakovaně doufala, že se změní k lepšímu. Mezitím jí bylo jedenatřicet a bývalého snoubence už před čtyřmi lety definitivně odepsala ze svého života. Měla pro to dostatečné důvody: Robert nebyl jen žárlivý, ale také násilnický, opakovaně ji mlátil a nakonec ji připoutal k židli a dal jí roubík. Když ji tenkrát přišly přítelkyně vysvobodit, spadl tak nešťastně ze schodů, že si zmrzačil levou nohu. Teď žil naštěstí v Mnichově a Eugenie doufala, že ho už nikdy neuvidí.

Překvapilo ji, když ze zadní místnosti vyšla nejen účetní, ale také její mladší kolegyně Hertha Mülderová.

„Dobré ránko,“ pozdravila ji hnědovláska vesele.

„Co ty tady děláš?“ podivila se Eugenie. „Vždyť už musíš být skoro na rozsypání.“

Ani extravagantní široké Herthiny šaty nemohly zakrýt, že má těsně před porodem. Brzy spatří světlo světa její druhé dítě a všichni z úzkého okruhu přátel parfumerie z toho měli radost.

„Doma na mě všechno padá,“ přiznala Hertha.

„Nemůžeš se zabavit v ateliéru?“ nadhodila Eugenie. Přítelkyně zdědila umělecké nadání po otci, krajináři Johannesu Hardersovi. Měla už několik výstav v galeriích a také v parfumerii viselo několik jejích obrazů. Vlastně se věnovala malování v každé volné chvíli a podle vlastního prohlášení se tak nikdy nenudila.

„No, od té doby, co moje břicho dorostlo do neuvěřitelných rozměrů, se nedokážu na malování soustředit,“ postěžovala si Hertha. „A také Hansi pořád vyžaduje mou pozornost. Kromě toho postrádám práci v obchodě a kontakt s lidmi.“

„Kdo se stará o Hanse Jürgena?“ zeptala se Eugenie.

Hertha ukázala hlavou na zadní dveře. „Ten spí poklidně v kanceláři.“

„A kde je Henny?“ dotazovala se Eugenie. Účetní Henriette Henckelová vlastně plánovala být dnes v obchodě první. Od 18. června minulého roku, kdy nečekaně umřela jedna z majitelek parfumerie na mozkovou mrtvici, se dřívější učitelka francouzštiny Henny starala o účetnictví.

„Využila mou návštěvu a šla nakoupit do Karstadtu šanony a kancelářský papír,“ vysvětlila Hertha.

Podívala se výkladní skříní na ulici U nové zdi a polekala se.

„Ach ne, jde sem Marie a otec,“ prohlásila rozrušeně. „Když zjistí, že v tomhle stavu se producíruju venku, bude se zlobit. Radši se schovám.“

Než mohla Eugenie něco namítnout, zmizela Hertha v zadní místnosti k dvouletému synovi. Zvonek nad dveřmi obchodu znovu zacinkal a dovnitř vstoupila jako obvykle elegantně oblečená majitelka Maria Carstensová, které přátelé říkali Marie, a Herthin tatínek. Když se sympatický pětapadesátník usmál, vytvořily se mu kolem očí vrásky. Nově si také nechal narůst plnovous.

„Ahoj, Marie, dobré ráno, pane Hardersi,“ uvítala je Eugenie, „co vás sem přivádí?“

„Já jen doprovázím slečnu Carstensovou. Potom mám schůzku s manželkou v pavilonu Alster,“ odpověděl malíř.

„A já jsem si chtěla s Henny promluvit o měsíčních příjmech,“ dodala Marie. „Je v kanceláři?“

„Kdepak,“ zvolala Eugenie trochu moc spěšně a hlasitě. „Je u Julia a nakupuje kancelářské potřeby.“

Julius Karstadt byl životní partner Mariiny zesnulé sestry. Jako vedoucí filiálky obchodního domu svého strýce v Hamburku poskytoval parfumerii z důvodů starých rodinných svazků slevu na kancelářské potřeby.

V tu chvíli se ozvalo zezadu spokojené zakňourání.

„Co to bylo?“ zeptal se Johannes Harders podezíravě.

Eugenie se zakoktala. „To byla asi… nějaká kočka. V zadním dvoře.“

Naštěstí vešel zrovna do obchodu zákazník, což odvrátilo pozornost Herthina otce i kmotry Marie.

Příchozí byl urostlý muž, něco přes dvacet, stylově oděný podle nejnovější pánské módy v obleku ležérního střihu. Zářivě modré oči vytvářely zajímavý kontrast k tmavým vlasům, které měl pečlivě učesané. Eugenii připadal velmi přitažlivý. Od doby, kdy unikla svému bývalému násilnickému snoubenci, přistupovala k mužům spíš podezíravě a opatrně. Tenhle zákazník měl však v úsměvu něco dobrosrdečného a uklidňujícího. Chtěla se ho ujmout, ale Marie Carstensová se na ni tázavě podívala a beze slova ukázala na sebe. Majitelka parfumerie byla v posledních letech činná v obchodě spíš za kulisami než při prodeji a po nečekané smrti své sestry loni v létě se na mnoho měsíců úplně uzavřela do sebe. Teď měla viditelně potřebu zase jednou poskytnout poradenství zákazníkovi. Eugenie jí povzbudivě pokynula, ačkoliv trochu zalitovala, že nemůže promluvit se šarmantním pánem sama.

„Dobrý den, čím vám mohu posloužit?“ zeptala se Marie a přátelsky se na mladého muže usmála.

„Máte pánskou vůni Spirit of Saint-Louis?“ zeptal se a Eugenii se okamžitě zalíbil jeho hluboký sametový hlas. Udivila ji také jeho přesná otázka. Pánové tvorstva jen zřídka tak přesně věděli, jakou chtějí vůni – určitě ne, když šlo o nový parfém, který uvedla na trh firma Les Parfums de Rosine teprve loni na podzim. Spirit of St. Louis byl název letadla, se kterým jako první přeletěl pilot Charles Lindbergh v květnu minulého roku Atlantik. Vůně byla velmi oblíbená, a proto momentálně vyprodaná.

„Bohužel toho času ne, očekáváme další dodávku,“ omluvila se Marie. „Ale je to výborná volba. Můžu vám místo něj předvést jiný úplně nový parfém?“

Vyndala z regálu lahvičku se světležlutou tekutinou.

„Ach, Quintessenz,“ poznal ho hned zákazník a usmál se. „Je odvážné, že Walter Rau založil novou továrnu na mýdlo zrovna v téhle těžké době.“

Marie, Johannes a Eugenie se na návštěvníka překvapeně zadívali. Určitě byl z oboru. A doba byla skutečně těžká, v tom měl pravdu. Také v parfumerii Douglas se museli hodně ohánět, když se v pátek 13. května 1927 na berlínské burze kursy akciového indexu Říšského statistického úřadu úplně zhroutily. Ne nadarmo se mluvilo o „Černém pátku“. Ale zdálo se, že továrníku Walteru Rauovi to v prosazování nových nápadů nebránilo.

„Vím jen, že sídlí ve Stuttgartu,“ připustila Marie.

V tu chvíli vstoupil do obchodu další zákazník. Vypadal trochu podivně, měl malou hlavu, obnošené šaty, působil vyhuble a nestálým nervózním pohledem těkal kolem sebe. Eugenie se mu vlastně měla věnovat, ale Mariin rozhovor s prvním zákazníkem ji velmi zaujal. Muž pokračoval v informacích o výrobci vůně Quintessenz: „Walter Rau by chtěl taky vyrábět známé jádrové mýdlo na praní, přikládá velkou důležitost péči o tělo, a…“

Druhý zákazník ho přerušil, jak do něj kymácivým krokem vrazil.

Zabručel se skloněnou hlavou stručnou omluvu a mladší muž se znovu obrátil k ženám, aby své vyprávění o výrobci mýdla dokončil. „Chce zákazníky seznámit s baldriánem, který téměř upadl v zapomenutí.“

Marie uznale přikývla a přidržela mu flakon, aby si přivoněl. „Zkusíte to?“

Ale muž zavrtěl hlavou. „Není potřeba, já tu vůni znám.“

Ukázal na lahvičku za Marií ve tvaru masky automobilu. „Radši si tedy vezmu Rolls Royce od Guerlaina.“

„Máte výjimečný vkus,“ konstatovala Marie a vyndala z police flakon nezvyklého tvaru.

Eugenie se chtěla právě vmísit do rozhovoru a zeptat se krasavce, odkud získal tak neobyčejné znalosti o vůních, ale něco rozptýlilo její pozornost. Druhý zákazník, který se srazil ještě s panem Hardersem, opustil spěšně parfumerii, aniž něco koupil. V té chvíli už tušila, proč.

První zákazník si začal nervózně prohrabávat kapsy: „Moje peněženka zmizela.“

„To ten chlap, co do vás vrazil!“ zvolala Eugenie, spěchala ke dveřím a rozhlížela se po ulici. Po drzém zloději však nezbyla ani stopa.

„Zatraceně,“ zaklel Johannes Harders. „Moje peněženka je taky pryč.“

„Nadstrážmistr Fedder varoval minulý týden před kapsáři,“ napadlo Marii.

„Do háje, měl jsem tam dvacet marek, s těmi se můžu rozloučit,“ prohlásil rozmrzele zákazník. „Peníze na hotel a zpáteční cestu.“

„Já jsem tam ještě měl osobní průkaz,“ zlobil se Herthin otec.

Eugenie zavřela rozčarovaně dveře. „Zloděj je už někde za horami.“

„Zavolám na policii, měli bychom jim aspoň dát jeho popis,“ řekla Marie a odebrala se směrem k zadní místnosti. Hertha a její malý Hans-Jürgen! Na ty Eugenie v tom rozrušení úplně zapomněla.

Dveře kanceláře se v tu chvíli otevřely a vstoupila zkroucená Hertha ve vysokém stupni těhotenství s tváří zkřivenou bolestí, za ní její blonďatý dvouletý syn.

Otec a kmotra Marie se na ni zaraženě podívali.

„Co ty tady děláš? Ty jsi…“

Přerušila je zasténáním: „Začaly mi porodní bolesti.“

„Zavolám taxíka do nemocnice,“ navrhla Marie, ale kmotřenka zavrtěla hlavou.

„Ne, chci přece rodit doma. Porodní bába bydlí dva domy od nás, čeká jen na zavolání.“

„Moje auto stojí hned tady vepředu na ulici, velice rád vás dovezu domů,“ nabídl zákazník, „tím ušetříte čas, chvíli by trvalo, než by sem řidič dorazil. Je to dodávka mého otce, když si dva sednou na korbu, bude dost místa pro všechny. Kde bydlíte?“

„Ulice Elppendorfer Baum ve čtvrti Harvestehude,“ vysvětlil Herthin otec.

V tu chvíli se vrátila z Karstadtu s kancelářskými potřebami účetní Henny Henckelová. Devětačtyřicetiletá rudovláska s loknami si hned všimla, že se něco děje.

„Henny, můžeš se prosím postarat o obchod sama?“ poprosila ji Marie Carstensová. „S Herthou už je to tak daleko. Vezeme ji domů.“

„Samozřejmě,“ přitakala okamžitě účetní. „A ať všechno dobře dopadne.“

Hertha se na ni vděčně podívala, ale tvář se jí vzápětí zkřivila bolestí.

* * *

O dobré dvě hodiny později seděli Herthin tatínek, Marie Carstensová a Eugenie Schaltová s mladým zákazníkem, který se mezitím představil jako Ehrhard Hunger, v ateliéru Hardersovy rodiny. Malíř Johannes měl na klíně vnoučka Hanse-Jürgena a krmil ho sušenkami. Při kávě, čaji a kakau čekali uprostřed dokončených i započatých obrazů na zprávu o Herthině stavu. Ta ležela nahoře v prvním patře v bolestech. Kromě porodní báby s ní byla matka Helena a mladší sestra Lucie, manžel Georg byl zrovna na služební cestě.

Ehrhard Hunger přivezl rodičku vepředu v dodávce. Otec, kmotra a Eugenie seděli podle jeho návrhu vzadu na korbě.

„Smím se zeptat, jak to, že se tak vyznáte ve vůních, pane Hungere?“ zeptala se konečně Marie.

Usmál se. „Pocházím z Göppersdorfu, to je docela malá vesnice u Chemnitzu. A tam mě moje teta Gisela vždycky brala s sebou, když chtěla koupit mýdlo. Proto jsem se už jako dítě zajímal o vůně. Fascinovalo mě, jak vůně spontánně vyvolávají vzpomínky. Maminčiny oblíbené voňavé šaty, známá vůně čerstvého ložního prádla, otcova voda po holení…!“

„Ano, vůně nám umožňují cestovat v myšlenkách na vzdálená místa a do minulých časů,“ potvrdila Marie a smutně dodala: „Právě to mě a mou sestru před dvaceti lety fascinovalo tak, že jsme si chtěly uskutečnit sen o vlastní parfumerii. Bohužel Anna zemřela v minulém roce na mrtvici, ještě moc mladá, stejně jako naše vlastní matka.“

„To je mi moc líto,“ odpověděl Ehrhard Hunger rozpačitě. „To je hrozné. Tetu Giselu potkal před dvěma lety stejný osud, stejný důvod smrti. Najednou ležela na stánku na trhu mezi svými mýdly. Šlo to tak rychle, nikdo s tím nepočítal. Přitom jsme chtěli jednou společně sestavit knihu o různých vůních a parfémech z celého světa. Budu to asi muset napsat sám.“

„To je báječný nápad,“ odpověděla Marie. „Kvůli tomu byste se určitě měl seznámit s jednou mou přítelkyní, madam Pauline Silbersteinovou. V průběhu padesáti let nasbírala ohromné množství informací o vůních, ale žije se svým mužem mezitím už zase v Grasse.“

„V městě vůní,“ zahoroval Ehrhard Hunger. „Někdy bych se tam taky rád podíval.“

„A co vás přivedlo do Hamburku?“ vyptávala se Eugenie.

„Mám dnes o šesté večer interview, ucházím se o místo v parfumerii Dralle,“ odpověděl. „Nechtěl jsem tam jít právě dneska nakupovat, mohla by mě obsluhovat osoba, která mě bude posléze zpovídat.“

„Tak vám držíme palce, i když tím získá výhodu náš konkurent,“ zažertovala Marie.

V tu chvíli vstoupila do ateliéru Herthina mladší sestra Lucie s hezkou tváří lemovanou světle mahagonovými loknami rozzářenou radostí.

„Hertha porodila zdravou holčičku,“ zvolala k nadšení všech přítomných. „A oběma se daří dobře.“

„Tak rychle?“ podivil se Johannes Harders, který se tedy stal podruhé dědečkem. „S Hansim to trvalo dva dny.“

„Slečna Breipholová říká, že to byl překotný porod,“ oznámila Lucie. „Hertha je přirozeně šťastná, že všechno skončilo za dvě hodiny. Jen ji ještě nenapadlo jméno, u Hansiho to rozhodl její muž.“

„Jakže se jmenovala vaše teta, která vás uvedla do světa vůní? Gisela?“ zeptala se Marie Ehrharda Hungera. „To by přece bylo hezké jméno.“

„Děkuju,“ odpověděl viditelně dojatý. „To je báječný nápad.“

Potom se zvedl. „Tak se radši rozloučím. Nesmím přijít pozdě a nechci už dál rušit vaše rodinné štěstí. Prosím, vyřiďte paní Mülderové moje srdečné blahopřání.“

„Ráda,“ řekla Eugenie, která trochu litovala, že odchází.

Marie otevřela peněženku a podala návštěvníkovi dvacetimarku. „Chci, abyste si ji vzal – jako dík za vaše taxikářské služby a vyrovnání krádeže. Došlo k ní koneckonců v naší parfumerii. Tam hned zavolám a Henny vám zadarmo připraví parfém Rolls Royce od Guerlaina, až tam pojedete kolem. Jako dárek pro štěstí k vašemu přijímacímu pohovoru.“

„Ale…,“ začal protestovat Ehrhard Hunger. Marie mu hned vpadla do řeči. „Žádné námitky. U mě to stejně nemá cenu, jsem tvrdohlavá a vždycky si všechno prosadím.“

„Tak dobře,“ vzdal se Ehrhard Hunger. „Až budu v obchodě úspěšný, přinesu vám určitě ty peníze zpátky.“

„Výborně,“ pokračovala Marie. „Rádi vás zase uvidíme.“

S tím Eugenie v myšlenkách z celého srdce souhlasila.

Část první

1929 – 1930

1

Křik nemluvněte se určitě rozléhal po celé ulici Eppendorfer Baum. Hertha se marně snažila Giselu uklidnit a houpala ji v náručí. „Ššš, ššš, neplakej, všechno bude v pořádku, moje malá, jen neplakej.“

Bylo úterý, 16. července 1929, a čtyři roky po svatbě a své první vlastní umělecké výstavě Hertha trochu vystřízlivěla. Starala se o dvě malé děti, zatímco manžel pracoval v parfumerii. Umění musela k své velké lítosti pověsit na hřebíček. Od svatby žila se svým mužem v zapadlém městečku Garstedt, trochu stranou od Hamburku. Georg byl zase jednou na služební cestě, tentokrát měl schůzky s obchodníky ze Skandinávie, se kterými se před měsícem seznámil během Nordicko-německého týdne v Kielu. Hertha byla proto od včerejška v domě u rodičů v Harvestehude, a také proto, aby mohla trochu pracovat v ateliéru. Ale do této chvíle neměla inspiraci, veškerou pozornost musela věnovat dětem. Maminka, hostitelka salonu Helena Hardersová, jí sice občas s dětmi pomáhala, ale na dnešní dopoledne měla domluvenou schůzku s mladým lyrickým básníkem, který slíbil na jednom z jejích soirée předčítat ze svého díla. Už bylo dávno po dvanácté a Hertha pomalu začínala mít hlad. Helena slíbila, že jí dnes uvaří její oblíbené jídlo, platýse na hamburský způsob, ale to bude určitě trvat celé hodiny. Samozřejmě si mohla uvařit něco sama, ale k tomu prostě neměla sílu. Trpěla chronickým nedostatkem spánku a toužebně očekávala den, kdy malá Gisela konečně prospí celou noc.

Celé týdny se jí proto také nedařilo odpovědět na dopis mateřské přítelkyně Pauline. Aspoň že si nemusela o bývalou parfumerku a malířku dělat starosti, Pauline v každém dopise zdůrazňovala, jak je ve francouzském Grasse se svým druhým mužem, pianistou Jakobem Silbersteinem, šťastná. Nevím, jak ti mám, milá Hertho, poděkovat, žes mi našla mého miláčka, opakovala neustále v dopisech.

Malá Gisela se právě v jejím náručí trochu uklidnila, když u dveří zazvonil zvonek – a křik začal nanovo. Hertha si povzdychla a podívala se směrem k synkovi, který si klidně hrál na podlaze ateliéru se stavebnicí statku. „Hansi, maminka se jde jen podívat, kdo je to,“ řekla mu a vydala se s Giselou v náruči na chodbu.

Když otevřela dveře, stála tam k jejímu údivu Ingeline Wittová, stará hospodyně Carstensovy rodiny. Vyhublá žena s šedivými vlasy byla bledá a bez dechu. Určitě běžela celou cestu z Isestrasse, kde měla Marie byt.

„Co se stalo, slečno Wittová?“ zeptala se Hertha velmi znepokojeně.

„Něco hrozného,“ zavzlykala stará žena. „Slečna Carstensová… Dnes ráno nevstala. Ve tři čtvrtě na dvanáct jsem se šla podívat do ložnice. Byla úplně studená. Je to hrozné, slečna Marie… umřela.“ Hlas jí úplně selhal. Zakryla si tvář rukama a hořce se rozplakala.

Hertha zatím vzala informaci jen na vědomí. Věděla, že musí ledacos vyřídit, ale pocitově ještě nedokázala pochopit, že jen dva roky po Anně by měla umřít také její starší kmotra. To přece nemůže být pravda! Při poslední prohlídce byla Marie zdravá jako řípa, z rakoviny prsu se uzdravila. Nemyslím si, že se to vrátí, sdělil doktor Hansen majitelce parfumerie spokojeně.

„Pojďte přece dovnitř,“ pobídla Hertha hospodyni mechanicky – prostě proto, že se to slušelo. Nejradši by posla špatných zpráv vykázala pryč, aby se mohla věnovat vlastnímu smutku. Uvnitř si opakovala jako strašlivou mantru jedinou větu: Milovaná kmotra Marie je mrtvá. Cítila, jak se jí nesnesitelně stahuje hrdlo. Ale trápila ji ještě řada otázek.

„Byl u ní lékař?“ zeptala se tiše, když slečně Wittové nabídla v ateliéru židli.

Ta popotáhla a přikývla. „Doktor Hansen se domnívá, že jde o předávkování tabletami. Ubohá slečna skoro nemohla spát, od té doby, co její sestra před dvěma lety…“

Hlas se jí znovu zadrhl a konečně ze sebe smutně vyrazila: „Chtěla jen najít trochu klidu a míru…“

Jak je to všechno hrozné! Chudák Marie! Herthe hlavou vířily myšlenky. Jak zachránit její životní dílo? Co znamená smrt Marie pro parfumerii? Existuje závěť? Musí to dát vědět sestře! Lucie byla toho času v Berlíně, aby našla pro parfumerii novou inspiraci. Ale možná ji zastihne po telefonu u hostitelů, spřátelené parfumerské rodiny Scherkových…

* * *

Parfumerka Lucie Hardersová z Hamburku se fascinovaně rozhlížela v Románské kavárně. Známý berlínský lokál umělců se nacházel u Pamětního kostela císaře Viléma ve čtvrti Charlottenburg. Okázalá novorománská vnitřní architektura obou místností na ni působila spíš pochmurně. Zajímaví byli ovšem stálí hosté – tady se scházeli známí spisovatelé, malíři, herci, režiséři, novináři a kritici. Lucie seděla s dramatikem Karlem Vollmoellerem ve vedlejším prostoru, kde stálo asi dvacet malých kulatých mramorových stolků. S rodákem ze Stuttgartu se seznámila během své cesty do New Yorku před pěti lety. Charismatický propagátor talentů už pomohl svými vynikajícími kontakty k úspěchu řadě umělců a umělkyň. Mimo jiné mezitím celosvětově známé tanečnici Josephině Bakerové, se kterou se Lucie v USA také spřátelila. Jedenapadesátiletého všeuměla velmi obdivovala, byl nejen spisovatel, ale také archeolog a automobilový závodník. Před časem se stal proti své vůli politikem a v neposlední řadě tvůrcem filmů.

Hosté si četli noviny ze všech koutů světa a Lucie zachytila útržky diskuze na nejrůznější témata – od moderního divadla až po nejnovější dopravní předpisy. Jako „nos“, jak se říkalo parfumerům s citlivým čichem, si expertka na vůně uvědomovala přítomnost parfémů, které vznešené dámy a pánové v jejím okolí používali, a které většinou svědčily o vybraném moderním vkusu.

Všimla si, že se mladý muž ve dveřích k vedlejšímu prostoru nadarmo hádá s číšníkem, aby ho pustil dovnitř.

„Kavárna je kvůli renomovaným hostům také místo, kam se snaží dostat začínající umělci. Doufají, že tady budou moct navázat kontakt s prominenty,“ vysvětlil Karl Vollmoeller s úsměvem Lucii, co se tam odehrává, a upil ze své kávy. „Aby se ubránili nežádoucím pokusům o kontakt, sedí ti úspěšní v tomhle vedlejším prostoru jen sami mezi sebou. Říká se mu také bazén pro plavce.“

„A velká hala s galerií vepředu je tedy bazén pro neplavce?“ předpokládala pobaveně Lucie a ukázala na otáčivé dveře, které se sotva zastavily, protože jimi vcházeli dovnitř z hlučné ulice do kavárny bez hudby další a další hosté.

Karl přikývl. „Naproti je víc než sedmdesát stolů, na galerii nahoře sedí vždy šachisté. Ale spíš ve dne. I když tady úmyslně nehraje hudba, večer se ozývá taková směsice hlasů, že je tu opravdu hlučno. A všichni se znají. I když někdy jen od vidění.“

„Pan Scherk mi říkal, že tady před dvěma lety národní socialisté všechno rozbili,“ napadlo Lucii.

Když pobývala v Berlíně, bydlela vždycky u spřátelené židovské rodiny Scherků. A ti si dělali velké starosti kvůli přibývajícímu antisemitismu v Německu.

„Ano, to bylo při nepokojích, které ti idioti způsobili na Kurfürstendammu,“ vzpomněl si Karl s výrazem odporu ve tváři. „Ti vandalové tenkrát dorazili také sem.“ Najednou se mu tvář znovu rozjasnila a zavolal: „Marlene!“

Lucie se podívala stejným směrem a uviděla elegantní, asi pětadvacetiletou ženu v bílém kabátě. Bez omezení prošla kolem číšníka, který se dosud snažil zbavit mladého muže. Vlnité tmavé blond vlasy jí vykukovaly ze zvonovitého klobouku. Stejně jako Lucie měla velmi dlouhé nohy. Když Karla poznala, úzké, tmavorudě namalované rty se jí roztáhly k náznaku úsměvu – lehce posměšnému, ale přesto zdvořilému. Kráska k nim přišla ke stolu, Karla políbila a Lucie si všimla, že obočí má úplně vytrhané a nově vykreslené tužkou ve vysokém oblouku nad přirozenou linií. „Posaď se přece u nás,“ pobídl ji Karl. „Lucie, to je Marlene Dietrichová, vynikající herečka. Leničko, to je parfumerka Lucie Hardersová z Hamburku.“

Herečka na Lucii zamrkala. Sedla si na volnou židli ke stolu a zeptala se Karla: „Co je nového?“

„Filmový projekt Rasputin odmítli, chtěl bych, aby na plátno místo toho přišel Profesor Neřád,“ prozradil Karl.

Lucie byla ráda, že tu knihu zná a může se účastnit rozhovoru. Nevěděla proč, ale chtěla té chladně působící, ale velmi charismatické ženě imponovat. „Román od Heinricha Manna? V němž profesor přijde o existenci kvůli mladé Rose?“

„Přesně ten,“ potvrdil Karl, „ale chci, aby se ten film jmenoval Lola, to se líp vyslovuje. Potom navrhnu Marlene do hlavní role.“

„Leda houby s octem, jsem moc tlustá,“ prohlásila Marlene berlínským dialektem s odmítavým gestem.

Lucie s jejím prohlášením nesouhlasila. Herečka jí připadala stylově oblečená a velmi krásná.

„Režírovat bude Sternberg, může si tě prohlédnout v Revue a potom ho už o tvém talentu přesvědčím,“ tvrdil Karl.

„Ale ve Dvou kravatách je mě vidět moc málo na to, abych na někoho udělala dojem,“ dala ke zvážení Marlene.

„Mně to úplně stačilo,“ prohlásil Karl a usmál se.

„Líbí se mi váš parfém,“ odvážila se Lucie mladou ženu poprvé oslovit. „Voní po fialkách a je intenzivní a výjimečný.“

Marlene nadzvedla bez viditelného vzrušení obočí. „Ach, opravdu?“

„Naše Lucie má totiž vynikající čich. Sama vytváří parfémy a u každého ví, jestli se k němu vůně hodí nebo ne,“ pochválil ji Karl.

Herečka se trochu předklonila a podívala se Lucii přímo do očí, což ji trochu znervóznilo. „Jakou vůni byste mi tedy ušila takříkajíc na tělo?“

Lucii se podařilo nesklopit oči a prohlédla si herečku podrobněji. „Ambra a kadidlo…,“ pronesla zamyšleně, „s nádechem tuberózy a jasmínu.“

Zmátlo ji, že ji slečna Dietrichová pohladila po tváři a mile řekla: „To zní moc krásně.“

V tu chvíli přistoupil ke stolu číšník.

„Nejste náhodou slečna Hardersová?“

Podívala se na něj udiveně. „Ano.“

„Je tu pro vás telefonní hovor od pana Scherka. Domníval se, že tu jste s panem Vollmoellerem – a je to prý velmi naléhavé,“ zdůraznil.

„Omluvte mě,“ řekla Lucie nejistě a nechala se dovést k telefonu na baru ve velké místnosti. Co může být tak důležité, že ji hostitel nechal vyrušit při setkání s vyhledávačem talentů?

Číšník jí podal sluchátko, přiložila ho k uchu a ohlásila se: „Tady Lucie Hardersová.“

„Slečno Hardersová, tady Ludwig Scherk,“ slyšela zkreslený hlas parfumera na druhém konci drátu. „Dostal jsem bohužel z Hamburku smutnou zprávu. Volala vaše sestra Hertha. Mám vám vyřídit, že vaše kmotra Marie Carstensová náhle zemřela. Přijměte mou upřímnou soustrast. Máte jí co nejdřív zavolat zpátky.“

Lucie ucítila kyselou příchuť v ústech a roztřásla se. Tahle zpráva zněla ještě neskutečněji než ta, kterou jí Marie sdělila před dvěma lety o své sestře: „Anna zemřela na mozkovou mrtvici.“ A teď je mrtvá taky Marie?

„Jak… a proč?“ zakoktala slabě.

Sluchátko jí vypadlo z ruky, podlomila se pod ní kolena a číšník přispěchal právě včas, aby ji zachytil.

* * *

„Nejnesmyslnější výdaje na světě jsou na vybudování hřbitovní zdi,“ zamumlal Georg Mülder se zasmušilým výrazem, když v tmavém obleku se svou také černě oblečenou ženou Herthou po boku opouštěl bránou prostor podobající se parku. „Ti, kteří jsou uvnitř, stejně nemůžou ven, a ti kteří jsou venku, dovnitř nechtějí. To je mimochodem citát od Marka Twaina.“

„Myslím, že u hřbitovní zdi jde spíš o to, uzavřít tam myšlenky na smrt,“ odpověděla mu žena a promnula si unavené oči.

Se svými skoro čtyřmi sty hektary byl hřbitov v Ohlsdorfu jedním z největších na světě. V pátek 19. července se tu konal dopoledne v jedenáct hodin pohřeb Marie. Pohřbili ji do rodinného hrobu Carstensových, kde už odpočívala sestra Anna a otec Heinrich, který zemřel před deseti lety. Hrob vlastní matky v Kellinghusenu mezitím zrušili. Nevlastní matka Odile pobývala toho času s druhým manželem Philippem Lambertem na Korfu, proto se Herthe nepodařilo osmašedesátiletou ženu zastihnout, aby ji o smrti starší dcery informovala. Možná to tak bylo lepší. Poté, co Odile překonala strach z cestování a částečně smutek ze smrti mladší nevlastní dcery, chtěla jí Hertha dopřát nějaký čas setrvat v nevědomosti. Také proto, že by to na Mariin pohřeb stejně nestihla.

„Ten pohřebák si to vybírá od živých,“ rozčiloval se Georg na cestě k autu a oči se mu hněvivě blýskaly, přičemž si z tváře shrnul prameny vlnitých hnědých vlasů. Ostatní účastníci pohřbu už byli na cestě do parfumerie Douglas, kde se od jedné hodiny měla konat smuteční slavnost. Hertha s mužem však zůstali, aby vyřídili formality s panem Lauwigi ze stejnojmenného pohřebního ústavu. Když ještě jednou sečetl náklady, zjistila Hertha znovu, že přísloví jen smrt je zadarmo vůbec neodpovídá pravdě. Otec jí pak vysvětlil, že existují ještě mnohem dražší pohřební firmy a že jeho přítel Heinrich Lauwigi je jeden z levnějších a přátelštějších provozovatelů.

Georgovi asi pomáhá překonat smutek, když se může na někoho zlobit, pomyslela si Hertha. Sama se odreagovávala tím, že utěšovala ostatní.

„Chudák Lucie je úplně bez sebe,“ řekla ustaraně, když manžel nastartoval auto a dvojice se rozjela směrem k promenádě Jungfernstieg.

„To já taky,“ přiznal Georg. „Je to morbidní doba. V pondělí zemřel na infarkt básník Hugo von Hofmannsthal v Rodaunu u Vídně – z rozrušení z toho, že se v sobotu zastřelil jeho syn Franz. Synovi bylo šestadvacet.“

„Ach bože, to se ke mně nedoneslo. Napsal tak krásné básně,“ podotkla Hertha a zarecitovala:

„Na mysli měj: že rychle zmizí den

a vítr pustou ulicí se žene;

na mysli měj: že chvíle přijde jen –

kdy zatoužíš po písni zavržené.“

Georg přikývl a oči mu zvlhly. „Bylo mu teprve čtyřiapadesát – mohl ještě napsat spoustu krásných veršů.“

Hertha byla jako v posledních třech dnech hned zase blízko slzám. „Všude tolik ztracených možností.“

„Život je někdy jako špatný román,“ zamumlal Georg.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Hertha.

„Když autora nenapadá, jak dát svému příběhu hloubku, využije smrti,“ zabručel její muž. „Když se děj zadrhává, hned nějaká postava pronese: Mám rakovinu, nebo něco takového. Ale co tím chce říct? Že může být kdykoli s jakoukoli postavou konec? To víme i tak. Je nám jasné, že spisovatel může nechat každou postavu umřít. Je to tedy i tak napínavé. Mark Twain to nepovažoval za nutné. Jeho postavy vědí, že existuje smrt, ale radši se učí žít.“

Hertha pohladila manžela něžně po tváři. Věděla, že se stále ještě úplně nevyrovnal s předčasnou smrtí otce před deseti lety. Anna a Marie Carstensovy ho měly moc rády a obdivovaly ho. A také ony umřely předčasně.

Konečně dorazili na Jungfernstieg a vešli do parfumerie. Dnes se tam tísnila spousta černě oděných stálých zákazníků a přátel rodiny. Kromě kompletní rodiny Hardersovy a zaměstnankyň Eugenie Schaltové a Henny Henckelové přišli také nadstrážmistr Fedder, mecenáška umění Ida Dehmelová, hraběnka Catell-Ruedenhausen, stejně jako čtyřiasedmdesátiletá vdova po slavném rejdaři Marianne Ballinová a Anna a Hinnerk Nielandovi.

Emil von Seggern, životní partner Marie, stál s uplakanýma očima před fotografií obou zakladatelek parfumerie, ozdobenou smuteční stuhou. Dobře vypadající čtyřiačtyřicetiletý muž pracoval ve vedoucím postavení u firmy Krupp v Essenu, takže dvojice měla vztah na dálku – setkávali se jen o prázdninách a víkendech. Nikdy se nedostali k tomu, aby se vzali. Ale přes počáteční potíže byli spolu velmi šťastní, to Hertha věděla. Poznala Emila blíž, když ho s Marií před šesti lety v lednu navštívily a překvapilo je obsazení Porúří Francouzi. Velmi si ho vážila.

Hertha se na Emila usmála a stiskla mu útěšně ruku.

„Ani jedna už není mezi námi,“ zazněl vedle nich smutný mužský hlas.

Hertha se otočila a uviděla elegantně oblečeného muže v Emilově věku se světlehnědými vlasy sčesanými dozadu a hnědozelenýma očima – Julia Karstadta. Annin bývalý životní partner si nemohl svou velkou lásku nikdy vzít, protože byl ženatý s první manželkou žijící léta v psychiatrické léčebně. Ve stálém duševním zmatení si už na něj sice dávno nepamatovala, ale z právních důvodů se s ní nemohl nechat rozvést. Ačkoliv tedy Douglasovy sestry našly lásku, zemřely obě svobodné.

„Bude to bez ní hrozně těžké,“ obávala se Hertha. „Jak máme v jejím životním díle pokračovat, když už tady není, aby nám poradila?“

Přistoupila k nim Lucie. „Řekněte mi, jsou ty jednohubky bez chuti?“ zeptala se a držela talířek s paštikovou jednohubkou v ruce.

„Připadaly mi docela kořeněné,“ odporoval Julius a Emil přikývl. „Mně taky.“

Lucie to znovu zkusila. „Ztratila jsem chuť,“ prohlásila zmateně. Sáhla do regálu s parfémy, vyndala flakon a nastříkala si ho na zápěstí. „Taky nic necítím,“ zvolala v panice, chvějícími se prsty vybrala další lahvičku a přinesla ji na světlo. „Už nic necítím,“ opakovala a rozvzlykala se – a zděsila se ještě víc, když najednou ztratila i zrak.

2

Cítila, že je kolem ní tma jako v pytli. Slyší svůj vlastní dech? Marně se snažila natáhnout po vypínači lampy, tělo ji neposlouchalo! Zmocňovala se jí čím dál větší panika, protože věděla, že tentokrát mu ani na poslední chvíli neunikne! Nepustí ji, dokud nebude mrtvá!

Objevil se u ní tváří v tvář, pocit ji určitě neklamal. Chtěla zoufale volat o pomoc, ale nepodařilo se jí to. Konečně ze sebe dostala aspoň zasténání. Pohnula trupem – a probudila se! Eugenie zalapala po vzduchu. V slabém světle pouliční lampy byl nábytek vidět jen v obrysech. Obávala se, že někde v koutě se ukáže její bývalý snoubenec Robert Bethge. Naštěstí ji ruka začala poslouchat, a tak po mnoha hektických pokusech našla vypínač stolní lampičky. V okamžiku bylo v místnosti světlo, které ji oslnilo. Pohledem klouzala po ložnici – zdálo se, že tam nikdo není. Zase jen noční můra!

Podívala se na pravidelně tikající budík – bylo teprve krátce po čtvrté. Přesto věděla, že už jí strach nedovolí usnout. Opět půjde ráno do parfumerie moc brzy, protože se tam cítí jistější než ve svém bytě. Vždycky ji uklidní, když vidí, jak se život na řece Alster probouzí, pozoruje kameloty, mlékaře a další povozy rozvážející zboží. Promnula si unavené oči, vydala se do koupelny a zlobila se, jako už tolikrát, sama na sebe. Proč neodešla od Roberta hned, když ji poprvé zmlátil tak, že skončila v nemocnici? Proč mu, ke všem čertům, třeba jen na okamžik uvěřila, že „taková jako ona“ má být vděčná za muže jako on? Ale víc než minulost ji tížila otázka: Co by udělala, kdyby se s Robertem znovu někde setkala?

Za půl hodiny krátce před sedmou vyšla z metra a vydala se pěšky do parfumerie. V arkádách u Alsteru uviděla asi šedesátiletého muže, který právě otevíral obchod s obuví.

„Dobré ráno, pane Humpsi,“ zavolala na něj vesele.

„Dobrý, slečno Schaltová, jak se máte?“ zeptal se.

„Ach, měla jsem v noci hrozné noční můry, takže se opravdu těším do práce,“ přiznala se.

„Proto jste přišla dneska tak brzy,“ domyslel si muž. „Mám tady zrnkovou kávu. Máte chuť na šálek?“

Eugenie se nenechala dvakrát prosit. Měla jeho útulný obchod s výhledem na radnici moc ráda. Dobrosrdečný majitel obchodu jí připomínal otce, ševce v Danzigu. Pan Humps jí určitě bude zase vyprávět o své nenaplněné lásce k jedné dámě od Baltského moře, která chodívá do jeho obchodu. Tahle důvěrnost a pohoda působily v tu chvíli na Eugenii blahodárně.

* * *

Metro na stanici Jungfernstieg bylo jako každé ráno přeplněné. Ovšem některá místa zůstala prázdná, například to vedle staršího zanedbaného muže s nepěstěným plnovousem, asi bezdomovce. Lucie předpokládala, že si k němu jiný cestující nechce přisednout, protože nepříjemně páchne, pravděpodobně po česneku a starém potu, nebo ještě něčem horším. Ale Lucie se vedle udiveného muže klidně posadila, jí se už zápach netýkal, ať byl sebehorší.

Už skoro tři měsíce trpěla úplnou ztrátou čichu. „Té nemoci se říká anosmie,“ vysvětlil jí při první návštěvě koncem července specialista na ušním, nosním a krčním oddělení, doktor Böwing-Treuding. „V Německu tím trpí aspoň sto lidí, možná ještě víc. Ne každý s tím jde k doktorovi, takže skutečný počet může být vyšší.“

Doktor Böwing-Treuding ji také informoval, že se čich u většiny lidí zhoršuje stářím, často už od třicítky. A obecně mají tento smysl lépe vyvinutý ženy než muži.

Ale úplná anosmie u teprve čtyřiadvacetileté parfumerky se s tím nedala srovnávat. Lucie věděla, že takzvané čichové buňky v nose předávají informace dál čichovému nervu do mozku, který je zpracovává. Tenhle proces je u ní narušený z úplně neznámých důvodů. Ani zkušený lékař nemohl najít příčinu jejího náhlého onemocnění. Řídké příčiny ztráty čichu, jako nádor v nose, onemocnění mozku, Parkinson nebo Alzheimer, přicházely u Lucie podle výsledků vyšetření zrovna tak málo v úvahu jako příčiny anosmie, které byly nejčastější: deformace nosní přepážky nebo sinonazální onemocnění, tedy zánětlivé změny v nose či v dutinách, jako například polypy.

Ovšem poruchy čichu mohly podle doktora Böwing-Treudinga nastat bez zřejmé příčiny a v některých případech je mohlo vyvolat duševní trauma.

„To znamená, že nic necítím proto, že zemřela moje kmotra?“ vyptávala se se smutným úsměvem Lucie.

Lékař přikývl. „I tak by se to dalo formulovat.“

Lucie se mezitím dozvěděla, že normálně cítící člověk umí rozlišit od dvaceti do třiceti různých vůní, parfumeři však mají neustálým cvičením vypěstovanou schopnost rozeznat vůní a pachů tisíckrát víc. S tím byl teď u ní bohužel konec.

Lucii toho chybělo hodně, nejen její parfémy: pach přístavu, aroma dobrého červeného vína, vůně kávy, kakaa a květin. Vytáhla z kabelky dopis, který včera večer napsala. Chtěla si ho znovu přečíst, než ho dá v parfumerii do pošty. Dopis byl určený příteli, tlumočníkovi Anjingu Wangovi. Před devíti lety se do dnes osmadvacetiletého rodilého Číňana šíleně zamilovala – a on do ní také.

Anjing byl první a jediný muž, se kterým se kdy vyspala. Ačkoliv se kvůli rasistickým útokům vystěhoval z Hamburku do USA a asi se nikdy nevrátí, rozhodli se při její jediné návštěvě v New Yorku dát své lásce průchod. Uplynulo půl desetiletí, ale nikdy těch nesmírně smyslných a slastiplných hodin nelitovala. Anjing se mezitím oženil s jinou ženou, ale vzpomínka na pocit, jaké to je někoho tělesně milovat a být od něj milována, byla pořád stejně krásná. Bude také sex méně vzrušující bez vůně vlasů partnera, jeho kůže a parfému?

Lucie přejela očima vlastní řádky, ve kterých odpověděla na Anjingovy otázky, jak se jí po smrti kmotry a ztrátě čichu vede, protože ztráta čichu znamenala samozřejmě také konec jejích vlastních parfémových kreací.

Hamburk, 14. října 1929

Můj milý Anjingu,

mockrát děkuju za dopis, ze kterého jsem měla jako

vždycky velkou radost. Doufám, že se Tobě a Tvé Pei daří dobře!

Některé věci mi Tě tady připomínají. Tvůj nejlepší přítel Karl Vollmoeller mi napsal, že minulý čtvrtek byla uvedena v berlínském Metropolitním divadle nová opereta Franze Lehára: Země úsměvů. Pojednává o německé hraběcí dcerce, která se zamilovala do čínského prince. A tady v Hamburku založili stejného večera v tančírně Cheong Shing na ulici Velké svobody čínský spolek. Noviny o tom informovaly docela příznivě – obchodní styky Německé říše s Čínou jsou asi čím dál důležitější. Takže práce budeš mít jako tlumočník pořád dost.

Pokud jde o moje onemocnění a hroznou ztrátu naší Marie, snažíme se bojovat dál. „Hlavu vzhůru, i když ti voda stoupá až ke krku!“ říkala moje babička v Kellinghusenu, a já se pokouším toho držet.

Dennodenně jsem kvůli své nemoci odkázaná na pomoc těch, kdo čich mají. Když si nejsem jistá, jestli mléko už zkyslo, zeptám se rodičů. Jídlo je pro anosmiky stejně jen čirá povinnost. Chuťové buňky na jazyku rozpoznávají jen čtyři základní chutě, sladkou, kyselou, slanou a hořkou. Chuť jídla je však zprostředkovaná především čichem, přičemž voňavé látky se při jídle dostávají ze zadní části nosu k čichovému epicentru. Nutím se mezitím hrdinně účastnit jídla, beztak už jsem moc hubená. A také dál vařím – jen proto, že jsem to dřív ráda dělávala. Není to nepodobné výrobě smyslných parfémů. Někdy tatínek přizná, že jsem něco okořenila moc, ale myslím, že většinou mi to rodiče milosrdně zamlčují a všechno snědí. Když je uzenina pár dní stará a já nepoznám, jestli je zkažená, tak ji radši vyhodím, když poblíž zrovna není někdo, koho bych se mohla zeptat. Přirozeně mám taky strach, že neucítím, když se něco někde pálí – nebo, kdyby opravdu vypukl požár.

V parfumerii je moje poradenství také obtížnější – připadám si někdy jako hochštaplerka, jako by slepá chtěla vysvětlit, v jakých barvách je nejlepší vymalovat ložnici. Zvlášť v horké dny mám navíc panický strach, že bych mohla být cítit potem. Pořád se myju a nervuju kolegyně Eugenii a Henny stálými dotazy. Zuby si čistím v pracovní dny několikrát denně. Když se na mě zákazníci podívají, tak mám strach, jestli mi nepáchne z úst. V průběhu těch třech měsíců se cítím stále nejistější. Jestli se mi schopnost cítit, takzvaný olfaktorický smysl, někdy vrátí, je ve hvězdách.

Další nejistota však dneska možná zmizí: odpoledne se bude v kanceláři notáře doktora Magnuse konečně předčítat Mariina poslední vůle. Bude to, jako by k nám naposled promlouvala, a potom určitě toužím nejenom já.

Hrozně ji všichni postrádáme. Doufáme, že se tím nastaví kurs pro budoucnost jejího životního díla, parfumerie Douglas. Toho času je moje sestra Hertha jediná, kdo má prokuru a podpisové právo. Ale zrovna ona je jako dvojnásobná matka přirozeně v obchodě spíš zřídka, a každé obchodní rozhodnutí se tím zdržuje.

Drž nám palce, milý Anjingu a pozdravuj také srdečně Pei.

Měj se hezky,

Lucie

Ano, takhle může dopis poslat. Obsah sice není moc optimistický, ale právě tak momentálně její život vypadá. A s Anjingem k sobě byli odjakživa velmi otevření. Jen se nikdy nezmínila o erotickém napětí, které mezi nimi panovalo. Vždycky vedli korespondenci na takové úrovni, aby nemohla zraňovat jeho ženu Pei.

Mezitím dojelo metro na Jungfernstieg a Lucie se vydala na cestu do parfumerie. Práce jí vždycky pomáhala překonávat obtíže všedního dne.

„Přeju všem dobré ráno,“ pozdravila nejlepší přítelkyni, prodavačku Eugenii a účetní Henny Henckelovou, jejíž jedenapadesáté narozeniny oslavily před měsícem.

„Ahoj, Lucie, dnes se otevírá Mariina závěť, že?“ ujišťovala se Eugenie.

Lucie přikývla. „Ano, doktor Magnus řekl, že tam je pro nás také dopis od Marie. Je to trochu, jako by k nám ještě jednou promluvila.“ Hlas jí selhal. „A to bych si samozřejmě hrozně přála.“

Eugenie jí útěšně stiskla ruku a Lucie vzrušeně pokračovala: „Už tři měsíce na to čekáme. Jen proto, že existuje ještě jedna dědička, která se teprve teď vrátila z ciziny. Vůbec nechápu, proč s tím dělá doktor Magnus takové tajnosti.“

„Možná musí, je vázaný notářskou mlčenlivostí,“ předpokládala Henny.

V tu chvíli vešly najednou tři zákaznice a přítelkyně musely rozhovor přerušit. Eugenie měla pro prodej geniální nadání. Na rozdíl od Lucie se nesoustředila jen na výběr vůně podle intuice, ale přesvědčovala zákazníky, aby si hned koupili ještě něco dalšího.

„Máte doma dost mýdla? Mýdlo s kokosovým a ořechovým olejem je právě ve slevě.“

Henny se naproti tomu cítila lépe s účetními knihami než v přímém kontaktu se zákazníky. Bývalou učitelku jazyků obvykle přizvaly, když žádali o radu hosté ze zahraničí.

Po docela úspěšném dopoledni krátce před polední pauzou vešel do obchodu Julius Karstadt. Eugenie ho vždycky ráda viděla. Utěšovali jeden druhého, když před dvěma lety náhle zemřela Anna Carstensová, a společně chodili pravidelně pečovat o její hrob. Také toho pátečního odpoledne Julius nepřišel, aby něco koupil – chtěl se jen s Eugenií domluvit.

„Chtěl bych se zeptat, jestli mi chceš zítra ráno pomoct upravit hrob Carstensových na zimu, brzy se má už hodně ochladit.“

„Ráda,“ usmála se. „Willi Baumann mi dal pár rad, pokud jde o pozdní květiny. Zahradník se určitě vyzná líp než my…“

V tu chvíli je přerušil příchod Herthy a Georga. Dvojice měla s sebou kočárek s malou Giselou a Hansi statečně šlapal vedle tatínka. Přišel s nimi také malíř Johannes Harders, rovněž přizvaný k otvírání závěti.

„Tak co, děti, jste připravené vyslechnout si přání naší milé Marie?“ zeptal se sedmapadesátiletý Johannes tesklivě.

Hertha a Lucie smutně přikývly a Georg cítil potřebu dodat: „Nemůžu se dočkat, až se konečně dozvím, kdo je ta tajemná čtvrtá dědička. Marie přece neměla žádné žijící příbuzné. Chápal bych, kdyby něco odkázala Emilovi von Seggern – ale nějaké ženě? Vůbec netuším, kdo by to mohl být.“

„Přeju vám hodně štěstí,“ řekl Julius. „Zůstanu tady s Eugenií držet stráž, aby se slečna Henckelová mohla zabývat účetnictvím.“

„To by bylo fajn,“ odpověděla vděčně Eugenie.

Že je Karstadt junior vynikající obchodník, bylo všem jasné už před dvaceti lety, kdy vlastnil obchod s pánskými oděvy v domě sousedícím s parfumerií.

„Díky, Julie,“ zvolala Lucie a otevřela dveře, aby všichni ostatní mohli vyjít. „Tak jdeme!“

Kancelář vykonavatele poslední vůle doktora Waltera Magnuse se nacházela pět set metrů od parfumerie v ulici Moenckenberg 19, v blízkosti hamburské radnice. Proto se domluvili, že tam půjdou společně pěšky.

Dvaapadesátiletý štíhlý notář s mohutnými světlými licousy byl typický příslušník hanzy. Byl otevřený světu, ale zbytečně neplýtval slovy. Na druhé straně se na jeho slovo dalo spolehnout. Pozdravil všechny dospělé podáním ruky a na obě malé děti se mile usmál.

Lucie věděla, že doktor Magnus bydlí v elegantní vile na Mollerstrasse a je známý jako hamburský mecenáš filharmonie. Odjakživa choval sympatie k Marii a Anně Carstensovým a jejich vysněné parfumerii a byl také často viděným hostem na kulturních představeních salonu. Na jaře v květnu se oženil s Italkou. Pozval Marii a Luciinu matku Helenu na svatbu a obě nadšeně vyprávěly Hardersovým dcerám o velkolepé oslavě ve vile.

Table of Contents

Prolog

Část první

1

2