Přeložila Karolína Kloučková

100 procent

Anders Roslund

Copyright © Anders Roslund, 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Karolína Kloučková, 2023

ISBN 978-80-242-9506-0

Obsah

Právě teď

Před jedenácti měsíci

Před devíti měsíci

Před sedmi měsíci

Před třemi měsíci

Před měsícem

Právě teď, opět

Část první

Část druhá

Část třetí

Část čtvrtá

Část pátá

Potom

PODĚKOVÁNÍ AUTORA

Právě teď

Pro prase je smrt jednoduchá.

Špičkou nože proříznout krční tepnu, zvíře pověsit za nohy hlavou dolů a nechat všechnu krev vytéct. Spousta nepořádku, ale za chvíli je po všem.

Ale nechat vykrvácet člověka pěkně zaživa, jako to teď dělám, to je na delší dobu.

Nejlíp se k tomu hodí žíly hned pod klíčními kostmi. Tyhle cévy zůstanou napjaté. Nezbortí se, uvnitř nezůstane ani kapka. Jinak bych musel rozříznout břicho a prohrabat se až k těm velkým, které ale nemusí být snadné najít. Nebo se pokusit píchnout přímo do srdce. Dál v pažích a v nohách se cévy po chvíli stáhnou a krev přestane téct, takže ty se nehodí vůbec.

Čtyři, možná pět litrů krve. To vlastně není až tak moc. Když trefím správné místo, bude stačit jenom velká stříkačka a můžu postupně všechno vysát. Obejdu se pak bez plastového katétru, který vyčnívá z těla, zatímco krev vytéká.

Je to tak?

Myslím, že ano.

My lidé jsme šikovní. Můžeme dělat cokoli. Podobně jako to dělají herci.

Třeba abychom imitovali někoho, kdo se touží dozvědět, jak daleko se dá s tělem zajít, a pak si dá pauzu u kávy a koláče. Abychom imitovali někoho, kdo téhož člověka zabije jednou, dvakrát, třikrát, kdo překročí jistou hranici a cosi v sobě navždycky uhasí.

Proto musí být objekt celou dobu naživu. Aby všechno sedělo. Ale i proto, že když srdce tluče, je snazší drenáž provést.

Už to dělám skoro dvacet minut. Snažím se. Vysávám. Dvousetmililitrovou stříkačkou. Bude jich dvacet, možná pětadvacet. Ke konci je to těžší, vysát úplně všechno je náročné. Odhaduju, že to bude trvat půl hodiny.

Je světle šedý. Žádná červená místa. Necítí žádnou bolest, ne horší než při zavedení kanyly nebo při odběru krve. Kdy umře? Filozofická otázka. Nejspíš ve chvíli, kdy to budu mít hotové. Nebo těsně potom. Záleží, jak se na to člověk dívá.

Teprve pak do něho říznu.

Pořezaná předloktí, pořezaná stehna – a z těla nevyteče ani kapka.

S hlubokými řezy vedenými od zápěstí až k lokti by se měl koupat ve vlastní krvi. Nejspíš by utvořila pramínek a stékala k betonovému prahu u dveří, hladina kaluže by vystoupala až k okraji. Potom otisk boty, až do ní šlápne první policista, prudce se zastaví, pochopí, že už je pozdě, a pomalu pozpátku poodstoupí, aby neznehodnotil víc stop, než je nezbytně nutné.

Ale tentokrát ne.

Je to čistá práce, krásná, dokonalá.

Když člověk imituje, nesmí to odbýt.

Před jedenácti měsíci

Ten večer zamkl komisař Ewert Grens dveře zevnitř. Hudbu zesílil na maximum a nikoho z těch, kdo na chodbě kriminálního oddělení křičeli jeho jméno, neslyšel.

Nikdy sám nezaznamenal, jak je cítit čirý strach.

Neuvědomoval si, jak moc se třese, jak se potí, nevěděl, že tma, která teď obklopovala jeho tělo, souvisí se zhasnutými světly a zataženými žaluziemi.

Netušil, že když se sloupnou všechny vrstvy lidského kontaktu, nezbude nic, nevěděl, že když není o koho se opřít, člověk padá pořád hlouběji. Jenom se pokoušel uniknout zírajícím dívčím očím a zbavit se doteku ženské ruky spočívající na té jeho. Poprvé se rozhodl důvěřovat, odvážil se riskovat, že bude zrazen, aniž by tušil, jak moc to může bolet.

Služební pistole, kterou používal jen zřídka, ležela na stole.

Zásobník plný lesklých a hladkých nábojů.

Přitáhl si ji, nechal ji ležet v chvějící se dlani a uvažoval, jak málo stačí, že v životě jde vlastně jen o dva okamžiky. Narodíš se a zemřeš.

Když ji odjistí. Když přiloží prst na spoušť. Ty dívčí oči zmizí stejně jako teplá pokožka a měkká náruč té ženy.

Ohlušující rána. Prázdná temnota.

Pach. Třas. Dech. Strach. Chlad. Hlasy.

Hrůza při pádu skrz černotu.

Ewert Grens se nahnul nad psací stůl, otevřel ústa. Aby mohl zamířit, musel trochu zkroutit ruku, jedině tak mohl zamířit ústím hlavně na horní patro.

Než zmáčkl spoušť, napadlo ho to znovu.

Celý život čekáš na smrt.

A pak to jde tak rychle.

Před devíti měsíci

Když šéf oddělení násilných trestných činů Erik Wilson a kriminální inspektorka Mariana Hermanssonová vyrazili dveře pracovny Ewerta Grense, bylo už pozdě. Křičeli na sebe, aby přehlušili tu šílenou hudbu, běželi tmou, strachem a nevětraným vzduchem k tělu, které nehybně leželo, potrhaný obličej obrácený ke stolu.

Grens držel pistoli vždycky pravačkou a kulka proto prošla čelistní dutinou, levým okem a lebeční kostí ven a zaryla se hluboko do stropu pracovny.

Nic příšernějšího Mariana Hermanssonová nikdy neviděla, necítila.

S pocitem závrati a strachu nevědomky klesla vedle člověka, který jí tak dlouho byl tolik blízký, snad aby ho pevně objala, snad aby ho pohladila po neporaněné tváři.

Chtěla utěšit člověka, který svůj boj už prohrál, a proto už neexistuje. Chtěla utěšit sama sebe.

A postřehla dech.

Slabounký.

Ale dech.

O dva dny později jim jedna bystrá žena v bílém plášti na jednotce intenzivní péče vysvětlila, že komisařovo rozhodnutí střelit se do úst směrem vzhůru mu zachránilo život. Že ti, kteří přežijí, často udělají přesně totéž a že se pokaždé jedná o rozdíl několika milimetrů náklonu hlavně, o úhel deseti patnácti stupňů. Jen si to sami představte, ukazovala oběma policistům, kteří odmítli opustit Grensův pokoj, že si do pusy strčíte ukazováček a prostředníček a zkusíte namířit přímo vzhůru. Je to těžší, než by člověk čekal. A potom, když plní strachu roztřesení v temném světě, který ztratil jasné obrysy, vyměníte prsty za pistoli. Je to ještě o moc těžší. Kdyby váš přítel zamířil naopak přímo dovnitř – bylo by se mu to podařilo. Nebo nepodařilo, záleží, jak se na to člověk dívá.

Ewert Grens strávil na jednotce intenzivní péče týden, potom ho se zacelenými většími cévami a bez úlomků lebeční kosti přesunuli na jedno z běžných oddělení a o dalších šest týdnů později už stál na nohou a propustili ho. Polovinu obličeje, kterou prošla kulka, měl propadlou, lícní kost výrazně deformovanou, celá komisařova hlava působila asymetricky. Černou pásku měla časem nahradit oční protéza.

První noc po návratu domů strávil na dřevěné lavičce na balkoně. Cokoli jiného bylo nemyslitelné, postel víc než kdy dřív představovala hrob, do kterého by padl. Další noc se rozhodl ulehnout na chodbě přede dveřmi svého bytu, ale spát pořád nemohl. V nemocnici ho začali léčit zvnějšku, ale na jeho nitru se nic nezměnilo – nešlo o to, že byl postřelený. Propustili ho do světa, jemuž stále nerozuměl.

Takže třetí noci, když už nenašel žádné další vhodné místo, kam by si odnesl matraci, se svět znovu zbortil a on spolu s ním.

Začal tím, že rozřezal šest starožitných židlí v jídelně na tolik kusů, kolik jen dokázal. Měkkou pohovku a výplň téměř nepoužitých křesel v obývacím pokoji rozřezal kuchyňskými noži. Přecházel ve velkém bytě z místnosti do místnosti a ničil skříně, police, koberce, obrazy, vybavení kuchyně, postele. Televizor rozložil na součástky a každou stránku každé knihy rozřezal na tenké proužky. Oblečení bylo nejsnazší rozstříhat. Poté co několik hodin svážel výtahem věci dolů do sklepní místnosti na nadměrný odpad, začal lustry, talíři, vázami a zrcadly – chráněný betonovými zdmi, rozbíjel jeden kus po druhém. Nakonec, když byl každičký kousek dřeva, látky i skla pryč, vešel Grens do čítárny a zastavil se před tím posledním, co tu zbylo: portrét Anni a červená výšivka, která celoročně hlásala VESELÉ VÁNOCE. Roztrhat je nemohl. Jenom je odhodil navrch jedné z přeplněných popelnic a nad ránem usnul, tvrdě spal na podlaze v úplně prázdném bytě.

Před sedmi měsíci

Během sedmatřiceti dnů, kdy byl Ewert Grens nuceně hospitalizován na psychiatrickém oddělení nemocnice sv. Görana, se jeho stav postupně zhoršoval. Vyzvedli ho pokáleného a páchnoucího z podlahy prázdného bytu a teď jako by se jeho tělo ještě víc stáhlo samo do sebe. Vyplenil z něj duši, tak jako předtím vyplenil celý byt. Při každé návštěvě Mariany Hermanssonové nebo Pieta Hoffmanna ležel v plandavém erárním oblečení na boku na posteli, zíral před sebe a vůbec nekomunikoval. Svým způsobem to bylo pochopitelné – mladík na protější posteli bez ustání křičel hrůzou, dovnitř vbíhala starší žena, pokaždé přiblížila svůj obličej těsně k jeho a zašeptala, že je všechny podřeže, dvě dospívající děti hlasitě recitovaly náboženské verše, dlouhovlasý muž tloukl hlavou do zdi a i všichni ostatní se vznášeli kdesi v hloubi svých vlastních světů.

Kriminální komisař prožil skoro čtyřicet let jako neoficiální mocnář policejní centrály, člověk, kterého se ostatní tak trochu bojí. Teď spal v anonymním pokoji se zamčenými dveřmi a nerozbitnými okny, oblečený ve stejné noční košili jako všichni ostatní pacienti.

Neexistovat znamenalo přežít.

Jako poslední pokus ho převezli do ústavu s názvem Maltesholmsgården. Zařízení pro dlouhodobou péči o psychicky nemocné. Změna nastala okamžitě, hned to ráno, kdy tam dorazil. Bylo zřejmé, jak začal opatrně registrovat okolí a reagovat. Účastnit se. Když se přiblížila noc, promluvil poprvé od chvíle, kdy ho jako postřeleného pustili z nemocnice.

„Dal bych si kávu.“

To bylo všechno.

Ale pro ty, kdo Ewerta Grense znali, to znamenalo mnohem, mnohem víc.

Byl zpátky na cestě.

Směrem k životu.

Před třemi měsíci

Maltesholmsgården sídlil v krásné budově na krásném místě, které léčí duše. Přinejmenším tu v nitru Ewerta Grense. Zdálo se, že pro takového Michéla, mladého muže v pokoji naproti, který mu začínal být skutečným přítelem, bude uzdravení mnohem zdlouhavější. Pohybuje se v kruhu, pořád se vrací do bodu, z něhož se snaží uniknout.

Někteří mají prostě víc propastí, do nichž se mohou zřítit.

Kriminální komisař vstal od kulatého stolu s červeným ubrusem ve společenské místnosti, od výhledu do bujné zahrady a na štěrkovou cestu, která vede tam daleko do vesničky, kde nikdy nebyl. Odpolední procházku si radši dělal podél vnitřní strany vysokého plotu. Přesně osm set třicet sedm kroků. Třikrát dokola bylo tak akorát, dva tisíce pět set jedenáct kroků.

Nakupily se šedé a těžké mraky, začalo pršet, ale to mu nevadilo. Dunící dešťové kapky zadusily ticho, které Grens nikdy nemohl vystát. Naslouchal hustému dešti, začalo být špatně vidět, plot byl rozmazaný a střecha ztrácela hloubku. Udělal z dlaně mističku, zachytil do ní vodu a otřel si čelo a tváře, hlavu, řídké a rozcuchané vlasy uhladil jedním směrem.

Tu a tam myslel na ženu, kterou se odvážil milovat a která ho potom zahodila jako nějaké harampádí. Ale ze všeho nejvíc myslel na její dceru, kterou měl tolik rád. Jeho kmotřenka. Astrid, která mu důvěřovala a považovala ho za svou jistotu až do onoho rána, kdy musel zatknout její matku a odvézt ji do vězení. Patnáctiletá dívka s kamennou tváří – byla vzteky bez sebe, ale tvářila se lhostejně. Grens nikdy nezapomene, jak se na něho dívala ze zadního sedadla vozu, pomaličku zvedla ruku s ukazováčkem namířeným dopředu a palcem vzhůru, naznačila pistoli, zamířila a vystřelila. Jako by ho zasáhla, jako by zemřel. Občas ho napadalo, co s ní asi je, když její otec zemřel už dávno a matka skončila kvůli Grensovi ve vězení.

Báječně promáčený vstoupil do budovy a s pleskáním kráčel po dřevěné podlaze do jednoduše zařízeného pokoje, který mu na několik měsíců patřil. Michélovy dveře byly zavřené, asi měl právě takový den. Grensovy první dobrovolné hodiny terapie byly úspěšné, právě tak jako léky, které mu pro začátek nabídli. Ze všeho nejvíc v něm však touhu podívat se jiným směrem zažehávaly právě rozhovory s tím smutným mladým mužem.

Zvláštní.

Tolik se sblížit s jiným člověkem.

Tady. V blázinci.

A také chvíle návštěv mu ukazovaly, jaký by život mohl být. Kým se chce zase stát. Mariana Hermanssonová a Piet Hoffmann teď byli nejbližšími lidmi, které měl, a navštěvovali ho každý týden, stejně jako Hugo, který přesně věděl, co dělá, když ho sledoval svýma třináctiletýma očima a nazýval ho náhradním dědečkem.

Grens na to myslel už dřív, a tady ho to napadalo čím dál častěji.

Že když se člověk smíří se životem, může se zase postavit na nohy. Ne aby žil stejný život – vrátit se zpátky, ale žít jinak. A někdy představuje ono jinak jedinou možnost.

Jako myšlenka to vždycky působilo úžasně, správně a rozumně, ta slova zněla důležitě a dospěle.

Ale teprve teď asi pochopil, co přesně znamenají.

Když Grens toho odpoledne mokrý a lesklý deštěm vstoupil do svého pokoje, na kraji postele už čekal jeho dnešní návštěvník. Trochu neobvyklý host, který se na jediném místě, kam se tu mohl posadit, necítil úplně příjemně. Nejspíš mu nebylo moc příjemné, že tady vůbec je, nevěděl, jak se na Ewerta Grense dívat, jak se svým kolegou a přítelem mluvit. Ale přijel, protože kriminální komisař zavolal a požádal ho o to.

„Vypadáte, že se cítíte líp.“

„Cítím se líp.“

„Navíc jste pořádně promáčený.“

„Skrznaskrz. Až na kost. Měl byste se častěji procházet v lijáku, Wilsone. Skvěle se při tom přemýšlí.“

Erik Wilson nebyl jenom tím, kdo společně s Marianou Hermanssonovou před více než půlrokem po zaznění výstřelu rozrazil dveře v policejní budově a doběhl k nehybnému tělu s prostřelenou hlavou. Byl také Grensovým šéfem, a tím pádem osobou, která rozhoduje o tom, kdo může být ve službě na kriminálním oddělení státní policie, které si i po všech reorganizacích udrželo své označení.

„A… no…“

Wilson kývl k černé klapce na oku a zborcené tváři. Ke křivému obličeji.

„… vaše fyzická poranění?“

„S tím okem se nic moc dělat nedá. Takže ta klapka mi asi zůstane. Ale na to ostatní jsou teď zřejmě docela šikovní. Plastičtí chirurgové. Za pár měsíců. A těžko může někdo s čistým svědomím říct, že jsem byl před tím bůhvíjaký krasavec. Takže horší to asi nebude.“

Grens se usmíval. Myslel to upřímně a přátelsky, ale výsledek byl spíš bizarní, všechny ty křivé části jako by se rozbíhaly do různých stran a jedna k druhé vůbec nepatřily.

Zatímco se komisař převlékal do suchého, jeho šéf čekal u kulatého stolu s červeným ubrusem ve společenské místnosti. Káva, kterou Grens v suchém a vyžehleném oblečení přinesl s sebou, stávala čerstvě připravená v kuchyni. Porcelánové hrnečky byly plné po okraj.

Usedli vedle sebe a zahleděli se do klidné zeleně.

Bylo pochopitelné, proč se tady lidé uzdravují, že tu zahlédnou smysl života.

„Tuším, proč jste chtěl, abych přijel.“

„Výborně, Wilsone. Takže…“

„Ale nevím, jak vám to říct.“

„… Můžu se vrátit?“

Zase ten křivý úsměv. Zvyknout si na něj bude chvíli trvat.

„Ewerte, jste ten nejproblémovější, nejnáročnější, nejotravnější a nejprotivnější polda, jakého jsem kdy potkal. Ale nikdy jsem s tím neměl problém. Protože moje zkušenost mi říká, že ti nejproblémovější, nejnáročnější, nejotravnější a nejprotivnější poldové jsou často ti nejlepší. I když nedělají vždycky to, co řeknu. A vy – vy nikdy neděláte to, co já řeknu, a jste jednoznačně ten nejšikovnější, s kým jsem se kdy setkal.“

„Říkal jsem si, že třeba za dva týdny. Co vy na to? Že bych byl zpátky.“

„Ale přesto, Ewerte, přes všechny vaše schopnosti, přesto, že jsme jeden k druhému našli cestu, přesto všechno… To by vůbec nebyl dobrý nápad.“

„Co?“

„Že byste…“

„Co by nebyl dobrý nápad?“

„… se vrátil. A pracoval zase jako policista.“

Bylo těžké rozhodnout, jestli se Grens ještě stále usmívá. Nebo jestli to byla bolest.

„Co to sakra…“

„Ewerte – navrhuju, abyste formálně odešel do důchodu. Jistě, podle nových liberálních pravidel byste mohl zůstat ve službě ještě tři roky, až do devětašedesáti, a vím, že jsme se na tom kdysi domluvili. Ale to bylo ještě před… no, předtím.“

„Ale já se cítím dobře. Skvěle!“

„Strčil jste si do pusy služební pistoli a prostřelil si hlavu. Je úžasné, že jste naživu. A že se cítíte líp. Mám z toho upřímnou radost. Ale není to totéž, jako být schopen zase pracovat jako policista. Vyšetřovat pekla jiných lidí.“

Přibližně v té chvíli Ewert Grens vstal.

„Nerozumím.“

Jako by byl na odchodu.

„Nerozumím.“

Wilson natáhl ruku a pokusil se ho zadržet, ale bylo pozdě. Proto musel zvýšit hlas, aby jeho poslední věta zazněla jasně.

„Ewerte? Poslechněte. Je mi to líto a nevím, jak to nejlíp říct – ale v žádném případě nemůžu dát doporučení k vašemu návratu do služby.“

Déšť pomalu slábl. Bušení na okenní tabuli se změnilo v opatrné ťukání.

Od té doby, co Erik Wilson odešel, Ewert Grens jenom seděl na svém místě u kulatého stolu a s pohledem upřeným na rozechvělé kaluže počítal kapky. Když zaslechl, jak se v chodbě otevírají dveře Michélova pokoje, a uviděl, jak z něj po srdečném objetí na rozloučenou odchází návštěvník, pomalu se přiblížil a vzápětí si ho Michél všiml.

„Ewerte, déšť… Dneska bude hezký večer.“

„Hezký večer – a ty máš milého přítele, Michéli. Chodí sem často. Vypadá to, že se opravdu dobře znáte.“

„Myslím, že víc než to.“

„Víc?“

Kriminální komisař se zahleděl na mladého muže, který by mohl být jeho synem. O polovinu mladší, v dvakrát lepší kondici.

„Víc než přítele. Nemám žádné sourozence – ale Jon, je jako můj bratr. Už odmalička.“

Grens přikývl. Rozuměl. Tak jako vždycky jeden druhému rozuměli.

„A co ty, Ewerte?“

„Co?“

„Kdo je ten nebo ta, co pro tebe znamená víc než kdokoli jiný?“

Grens už se bál jenom zřídka – a v Michélově společnosti už vůbec ne. Ale pořád to bylo stejně nezvyklé. Otevírat se.

„Žádného takového přítele nemám.“

„Ale…“

„Měl jsem dva, a oba jsou mrtví.“

„Ale co ta Mariana? Nebo Piet? A jeho syn, Hugo, že jo?“

„Já… nebýt jich, nebyl bych naživu. A jsem jim vděčný, že mě dostali právě sem a teď mě navštěvují tak často, jak jen můžou. Ale nikdo z nich nikdy nebude můj nejlepší přítel. Protože dalšího už ztratit nechci.“

Michél se usmál.

„Ani já ne?“

„Už nikdy žádný nejlepší přítel – ani tebe ztratit nechci.“

Ewert Grens mu položil ruku na rameno a vykročil směrem do svého pokoje. Michélovi se podařilo to, co Wilsonovi ne – chytil ho a přiměl zastavit.

„Copak je?“

„Nic.“

„Ewerte – přece se známe.“

O polovinu mladší. Dvakrát chytřejší.

Michél Grensovi přisunul svou jedinou židli a sám se posadil na okraj stolku.

„Říkáváš mi, že vypadám smutně, Ewerte. Ale teď vypadáš nesmírně smutně ty.“

Grens si přál, aby dokázal Michélovi jednou pomáhat tak, jako se on snaží pomáhat jemu – nad vším hloubá, sdílí myšlenky, pořád hledá jen to dobré.

„Ewerte? No tak.“

Kriminální komisař pokrčil rameny, dal najevo, že se vzdává.

„Říkáš, že vypadám smutně?“

„Ano.“

„Asi proto, že jsem věděl, kam mířím.“

„Věděl?“

„A už nevím, Michéli.“

„Vzpomínám si, žes to věděl ještě včera. A taky dneska ráno. Věděl jsi, že jsi na cestě pryč odtud. Na rozdíl ode mě.“

„Ano. Ale cíl teď už nemám. Někdo mi ho sebral.“

Potom znovu vykročil. A Michél nenašel nic, za co by ho chytil.

„A já nevím, kde je teď cesta. Jestli vůbec existuje.“

Na poslední procházku chodíval Grens těsně před spaním. Ve tmě, ale stále podél vnitřní strany vysokého plotu. Na dva tisíce pět set jedenáct kroků mu svítila slabá světýlka umístěná až nahoře v pletivu.

Už nikdy nebýt policista?

Už nikdy neřešit žádnou vraždu?

Už nikdy nebýt součástí pekla jiných lidí?

Už nikdy se nepokoušet pochopit důsledky násilí a toho, jak setkání dvou lidí a jediný okamžik navždy změnily život oběti i život pachatele?

Toho večera mu pěšina připadala ještě známější než kdy jindy. Jít pořád dokola, dokola. V kruhu bez začátku a bez konce.

Už nikdy nebýt kriminální komisař Ewert Grens?

A kým by potom byl?

Před měsícem

Ewert Grens si za svůj život koupil jenom jediný kufr. Ten, který teď držel v ruce a který jinak vždycky ležel v prachu na půdě ve Sveině ulici. Vybrali si ho společně s Anni a ona do pravého horního rohu slavnostně nalepila Eiffelovku – od té doby si do něj balil věci před každou cestou. Okraje samolepky se teď trochu odchlipovaly, ale jinak držela pevně. Opatrně přejel palcem po obrázku a snad jej i trochu upevnil.

Ale sem přijel sám.

A sám odtud i odjede.

Samozřejmě tu byli ti, kteří ho do Maltesholmsgårdenu před pár měsíci skoro donesli a za chvíli otevřou dveře auta, aby ho odvezli zpátky domů. Ale to se děje jen na povrchu. Uvnitř je jenom on.

Michél stál vedle něho u brány a společně se dívali na štěrkovou cestu na horizontu, kde se střecha přijíždějícího auta ukáže vždycky jako první. Moc toho nenamluvili, nebylo to třeba. Oba to věděli. Budou jeden druhému chybět. Skoro nejlepší přítel, který stál zničehonic před ním, když mu na dveře střídavě klepaly strach a chaos a nohy před dalším krokem vypovídaly službu. Michél ho vytáhl z temnoty svým uměním naslouchat, svou citlivostí a schopností proniknout i k člověku, který je vůči všem ostatním naprosto uzavřený. A zachránil mu tak život. Po dlouhém váhání vytáhl Ewert Grens z kapsy připravený lístek s telefonním číslem svého mobilu i pevné linky, na který po delším uvážení připsal i telefonní číslo do práce, kterou už neměl, a zasunul jej Michélovi do kapsy u bundy. Nebyl si jistý, jestli to nebude působit vtíravě.

Otočil se, aby naposledy pohlédl na svůj dočasný domov, a o kus dál v zahradě zahlédl muže přibližně svého věku, kterého o třicet let dřív zatkl za vraždu. První snídaně tady byla kvůli tomu zvláštní. Spatřili jeden druhého v jídelně a uvědomili si, že se svými démony nakládali každý po svém, ale nakonec se v životě ocitli na stejném místě.

Když se pak zahleděl k velké pergole a skleníku na druhé straně budovy, spatřil mladší ženu s úžasně dlouhými vlasy, která každého, koho potkala, zdravila hlasitým a zřetelným Archanděl Gabriel…

„… s tebou!“

A která teď svižným krokem a s napřaženými pažemi dávala najevo, že se chce pořádně rozloučit.

„Archanděl Gabriel i s tebou, Mirando.“

„Zvláštní, komisař, co sedí v base. Za co tě vlastně zavřeli?“

„Zavřeli?“

Držela jeho ruku ve své.

„Seděl jsi ve vězení.“

„Tohle není vězení.“

„Jsme zavření. Pod dozorem. Takže vězení. Takže co říkáš, komisaři – cos provedl?“

„Nic jsem… Cos udělala ty?“

„Nic.“

„Nic. Tak vidíš. Přesně jako já.“

„Vůbec nic.“

„Dobře, Mirando, v tom případě – proč si myslíš, že tady jsi? A proč si myslíš, že tu jsem já?“

„Nevím, co myslíš ty, komisaři?“

„Myslím…“

Vtom pustila jeho ruku.

Poslední Archanděl Gabriel s tebou a už pospíchala pryč a zmizela za větvovím pergoly.

V téže chvíli.

V dálce v ohybu cesty.

Už přijížděli. Ti, co ho měli odvézt zpátky do toho druhého života. A ten se najednou zdál vzdálený a trochu děsivý ve srovnání s plotem, podél něhož tady obcházel bez jasného cíle. Ewert Grens objal Michéla a požádal ho, aby se ozval, až bude mít příště vycházku, bylo by pěkné se pak vidět. A Michél vypadal ještě smutněji než obvykle. Když auto zastavilo u brány a Mariana Hermanssonová a Piet Hoffmann vystoupili každý ze svých dveří, objal pro jistotu i je, přestože by bylo snazší zůstat tím, kdo se při fyzickém kontaktu cítí nemotorně a nepříjemně.

Lidé, kteří to s ním myslí dobře.

Nakonec se naučil dělat si o takový druh lidí obavy, v tom byl rozdíl mezi životem a smrtí.

Usedl na zadní sedadlo za veškerou jistotu, kterou ti dva představovali, a po několika kilometrech se pokusil přerušit nečekané a trochu trapné ticho vyprávěním o Mirandě a o archandělu Gabrielovi, o tom, jak roztomilé a trochu legrační je její přesvědčení, že ona sama i všichni ostatní v Maltesholmsgårdenu jsou vlastně ve vězení.

Souhlasili. Ale ne s ním. Souhlasili s Mirandou.

„A tys neseděl ve vězení jen tady, Ewerte.“

Mariana ho pozorovala ve zpětném zrcátku.

„Znám tě patnáct let a jsem si jistá, žes byl zavřený ve svém vlastním niterném vězení mnohem déle. A sám sis v něm dělal dozorce.“

Znovu nastalo trapné ticho. Až nakonec Piet začal tam, kde Mariana skončila.

„Pamatujete si, jak to jednou bylo naopak? Jak jste vy, Ewerte, čekal v autě před věznicí Österåker a já seděl? Když jste vy měl odvézt domů mě?“

„To nebylo tak úplně totéž. Nemyslíte? Já se rozhodl stát policistou – ne zločincem. Nestál jsem před soudem za ublížení na zdraví ani za pašování drog po tunách přes švédské hranice… ale ano, vzpomínám si na to.“

„Pak si snad taky vzpomínáte, že když vylezete z basy naposledy – když už se rozhodnete, že je to opravdu naposledy –, tak přesně v tu chvíli začíná zbytek života.“

Piet Hoffmann zničehonic vykřikl a zamával rukama.

„Zbytek života, Ewerte!“

Otočil se dozadu ke komisaři a málem přitom drknul Hermanssonové do volantu.

„Bez dalšího lhaní Zofii, Hugovi, Rasmusovi nebo Luize. Bez toho neustálého, příšerného strachu, že nejste dost nenápadný. Bez pocitu vzteku na celý svět, se kterým se do té doby probouzíte každý den.“

Díval se na komisaře těma očima, v nichž se kdysi zračila jen zuřivost střídaná o něco menší zuřivostí.

„Protože už nezvládnete prchat ani metr. Chcete jen domů. Chápete to, Ewerte?“

Grens přikývl. Věděl, že člověk, který před ním sedí, patřil mezi vězně odsouzené k dlouhému odnětí svobody, jež švédská policie rekrutovala ve věznicích s ostrahou – přesvědčila ho, aby každý den riskoval život infiltrací a odhalováním svých bývalých kumpánů a se svolením policie přitom pokračoval ve své kriminální činnosti. Piet žil celé roky dvojí život v organizovaném zločinu a zároveň s rodinou. Piet lhal tak dlouho, až si sám nebyl jistý, kde končí lež a začíná pravda. Kým vlastně je.

Když ze štěrkové cesty najeli na silnici, pocítil lehkou závrať. Když sjížděli mýtnými branami z dálnice na Stockholm, cítil se hodně zmatený. Ewert Grens žil v hluku velkoměsta a pachu asfaltu celý svůj život, ale přesto měl po několika měsících v tichu a v přírodě pocit, jako by je zažíval poprvé. Tísnili se v zácpě mezi desetitisíci aut a mířili domů, do bytu na Sveině ulici, ale Mariana zničehonic odbočila doprava do Ódinovy a zastavila u výlohy se skořicovými šneky, kterou Grens tak důvěrně znal.

Byla to jeho oblíbená kavárna, už když na policejní akademii chodíval za ruku s Anni.

„A teď už vítejte na svobodě, Ewerte, je čas na svačinu.“

„Já ale nebyl zavřený.“

„Miranda si to myslela. Já i Hermanssonová si to myslíme. A Hugo, který sedí uvnitř a čeká na vás, ten si to myslí ze všech nejvíc.“

Hugo. Nejstarší syn Pieta Hoffmanna. Chytrý a tu a tam až příliš vážný chlapec, který nosívá na ramenou tíži celého světa a časem se stal dalším z Grensových skoro nejlepších přátel. Třináct nebo šestašedesát let. Nezáleželo na tom. Oba dva byli – a nejinak tomu bylo s Michélem – jenom dva lidé, kteří to s jinými lidmi moc neumí, ale jeden v druhém našli nečekaně a jaksi samozřejmě přítele.

Byla z toho pěkná chvíle.

Veliká mísa skořicových šneků. Milé hlasy. Černá káva, která mu chyběla.

Dokonce mu nevadilo ani říkat tomu první svačina na svobodě.

Poslední kus cesty, necelý kilometr, který dělil café Ritorno od Grensova bydliště, se pak stal nejdelší cestou jeho života. Nechat se odvézt zpátky. Do pokojů, kde si tehdy lehl na podlahu a zhroutil se.

Protože tak to bylo.

Otevřeli dveře a on jako by znovu upadl na zem.

Byt na něho čekal temný, prázdný. Jen tu a tam se povaloval střep. Skoro na to zapomněl. Jak to mohl udělat?

Všechno rozbité, roztrhané, rozstříhané. Žádný lustr, který by mohl rozsvítit, žádné oblečení ve skříních, ani talíře nebo misky ve skříňkách v kuchyni.

Několik prostěradel a polštář v rohu obývacího pokoje.

Jinak nic.

Piet a Hugo se na sebe podívali. Hugo a Mariana se na sebe podívali. Mariana a Piet se na sebe podívali. A pak se všichni najednou podívali na Ewerta. Neřekli nic, ale stejně se shodli.

„Ewerte?“

„Ano?“

„Tohle nejde.“

Ewert Grens se naopak nepodíval na nikoho z nich.

„Slyšíš, co ti všichni říkáme?“

„Hm.“

„Vezmi si kufr. Jdeme pryč.“

Když kriminální komisař kufr nezvedl, ani se o to nepokusil, udělal to místo něho Piet Hoffmann a vykročil s ním po schodech dolů.

„Ewerte, uděláme to takhle.“

Seděli společně v autě, Grens tentokrát na zadní sedačce vedle Huga. A Piet se k nim otočil.

„Když jsme se Zofií a dětmi potřebovali vaši pomoc, když náš dům vyletěl do povětří, přestal existovat, nechal jste nás bydlet u sebe. Celou rodinu. Dokud jsme nepostavili nový dům. Nevím, jestli vám to tehdy došlo, ale zachránil jste nás.“

Grens neodpověděl. Ale pamatoval si to. Jak byl sám překvapený. Nejdřív, když sám sebe slyšel pronést to nahlas, pozvat cizí lidi na dlouhou dobu k sobě – on, který si nikdy nikoho nepustil k tělu. A potom tím, jak příjemné bylo, když všichni Hoffmannovi různých velikostí pobíhali okolo, do všeho naráželi, jejich hádky a smích, zmatek a pohádky na dobrou noc – a jaké ticho nastalo, když zmizeli.

„Teď to uděláme obráceně. Slyšíte mě, Ewerte? A bude to bez diskuse.“

Ewert Grens se na Pieta přece jen koutkem oka díval a možná mu i trochu naslouchal.

„Teď se mnou pojedete do našeho domu v Enskede. Tentokrát budete vy bydlet u nás. Dokud nedáte do kupy všechno, co potřebujete. Dokud byt nevybavíte novým nábytkem. Dokud nebudete stát zase pevně na nohou.“

Piet Hoffmann byl připravený na výmluvy, měl spoustu dobrých argumentů, které zněly chytře a promyšleně. Ale nemusel použít ani jediný. Protože kriminální komisař pomalu přikývl a objal Huga okolo ramen. Někdy si člověk musí zajít, aby se nakonec dostal domů.

Auto zastavilo u branky před domem rodiny Hoffmannových a po chvilce vyběhl ven Rasmus, chytil Grense za ruku a táhl ho ke dveřím. Zofia ho v předsíni přivítala, jako by jeho kufr byl tou nejsamozřejmější věcí na světě – Piet ji musel o dočasném nájemníkovi už informovat –, a malá Luiza vyměnila lezení a popocházení za nepřetržité poskakování a pobíhání v kruzích okolo všech.

Ti úžasní lidé, kteří vyřeší cokoli.

Tady jsou.

Během večeře Piet mladším dětem vysvětlil, že na nějakou dobu bude v domě bydlet o jednoho člověka víc, a Rasmus se rozhlédl.

„Cože?“

Nebyl si jistý, jestli si z něho táta nedělá legraci.

„Ewert. Na nějakou dobu se k nám nastěhuje.“

„Aha. Jak to myslíš?“

„Není to skvělé?“

„Jestli u nás bude Ewert bydlet, je to to nejlepší, co jsi v poslední době řekl, tati.“

Piet se usmál. A Grens už se necítil tolik na obtíž.

„Ale znamená to, že se ty, Rasmusi, prozatím nastěhuješ k Hugovi. Jasný?“

Odpovědi nebylo třeba. Úplně stačil Rasmusův široký úsměv.

Pak společně přenosili polštáře, oblečení a hračky z místa na místo, a když se snesla tma a obsah kufru byl vyložený na poličkách určených pro mnohem menší věci, Grens se posadil na postel, na které měl v nejbližší době přespávat.

Byl trochu nesvůj a v rozpacích.

A zároveň cítil radost.

Přemýšlel o pustém bytě a o tom, že mu chybí směr, že nemá nikam namířeno. Ale teď aspoň věděl, odkud začít, z jakého místa se na cestu vydá.

Nakonec, když už se chystal jít spát a spánkem ukončit ten podivný a dlouhý den, vyhledal ještě mobil, který se zatoulal pod květovanou stoličku, a vytočil číslo Erika Wilsona. Aby na něho naléhal. Aby ho uprosil. Aby ho přiměl ještě si to rozmyslet. Aby mu vysvětlil, že kriminální komisař Ewert Grens je víc než kdy dřív připravený vstoupit do své pracovny a být policistou.

Jeho šéf telefon nevzal. Nejspíš tušil, proč mu volá.

Právě teď, opět

Část první

Měli jasně daná místa u stolu v kuchyni. Levák Piet a pravák Rasmus do sebe u jogurtu naráželi na dlouhé straně stolu u dřezu, Zofia a Hugo mluvili ze všech nejvíc a nejhlasitěji na protější straně tácu s máslem, sýrem a jakousi zvláštní tubou kaviáru a Ewert Grens a Luiza seděli naproti sobě v čelech stolu, každý ve své zvláštní židli: Luiza na sedátku s extra dlouhými nohami a Grens v čalouněném křesílku od televize, které sem přitáhli z obývacího pokoje.

Snídaně byla úkolem a pýchou kriminálního komisaře. V dětském pokoji nejstaršího syna Hoffmannových se mu spalo stejně dobře jako v Maltesholmsgårdenu – obklopený oddechováním milých lidí, mezi nimiž se mu vstávalo s lehkostí. Uvařit vejce, papriku nakrájet na stejně velké kousky, do skleniček s vodou vhodit šumivé tablety vitamínu C. Věci, o jaké se nikdy dřív nestaral. Jenomže potom, když byl stůl uklizený a domovní dveře zaklaply, ticho bylo ještě tišší a zbytečnost zbytečnější. Dlouhé čekání, až hodiny uplynou a místnosti se opět zaplní hlasy. I přes střelné poranění, které z obličeje nikdy nezmizelo, se nakonec rozhodl, že bude přece jenom ještě trochu žít, a věděl, že musí svoje dny změnit – protože ten, kdo počítá čas, pomalu přestává existovat.

Proto se dnes ráno po snídani a sklizení stolu připojil k Pietu Hoffmannovi, bez vysvětlení otevřel dveře na místě spolujezdce a řekl jenom, že by se s ním rád svezl do města. Stěrače monotónně odháněly dešťové kapky ze strany na stranu a oni seděli vedle sebe jako už v minulosti tolikrát cestou tam, kde právě bylo zapotřebí oddělit život od smrti – a možná tomu tentokrát nebylo jinak, přinejmenším pro Ewerta Grense, který musel přestat umírat, aby začal žít.

Teprve u Skanstullu, když vjížděli do tunelu pod Södermalmem a obklopila je tma, Hoffmann vycítil, že se může svého nečekaného pasažéra zeptat, kde bude chtít vysadit. Bývalý kriminální komisař jako by chvíli hledal mezi směrovými štíty u stropu tunelu, aby se rozhodl.

„Až mineme Slussen, Piete – mohl byste to vzít přes Kungsholmen?“

„Jistě. Kam?“

„Horská 48.“

„Není to…?“

„Je.“

O deset minut později zastavili právě tam – před Kronobergem, blokem budov, které tvoří srdce švédské policejní činnosti.

Vstupní karta Ewerta Grense, která ležela nedotčená v jedné z přihrádek jeho peněženky, stále fungovala, a on procházel dveřmi a chodbami, pachy, obrazy a zvuky, jež byly celým jeho životem. Když se blížil ke kriminálnímu oddělení a zdálky slyšel hučení automatu na kávu a zahlédl světlo z pootevřených kanceláří, cítil to v celém těle.

Očekávání. Neklid.

Na chvíli se zastavil před svou pracovnou. Vypadala tak, jako když ji opustil. Židle, na níž seděl, když si prohnal kulku hlavou, psací stůl, přes který upadl. Hnědá pohovka potažená manšestrem a v knihovně vedle ní jeho starý kazetový přehrávač a hromádka kazet ze šedesátých let, z doby, kdy všichni bývali tak veselí.

„Ewerte?“

O dvoje dveře dál se vynořila hlava.

„Jsi to… ty, Ewerte?“

Mariana Hermanssonová. Neviděli se od…

Pokoušel se vzpomenout si.

… od toho dne, kdy ho společně s Pietem vyzvedla v Maltesholmsgårdenu.

„Ano. Jsem to já.“

„A co tu děláš? Dneska? Teď?“

„Chtěl jsem si promluvit.“

Grens ukázal na dveře rohové pracovny na konci chodby.

„S tím, co sedává tamhle.“

„A o čem sis chtěl…“

Grens neodpověděl. Ale vstoupil do její pracovny mezi komínky dokumentů rozložené po podlaze. On, který jinak pokaždé zůstal stát v chodbě, protože respektoval nevyslovenou hranici její integrity.

„Všude samé případy, jako vždycky. Na čem právě teď pracuješ, Mariano?“

Vypadal upřímně zvědavě. Nemohla neodpovědět.

„Připravuju si prezentaci.“

„K čemu?“

„Vražda. Možná dvě vraždy.“

Víc nebylo třeba. Jeho tvář se rozjasnila. Celý zářil.

„Vražda? Co…“

„Je mi líto, Ewerte. Oba víme, že nejsi ve službě. A taky proč.“

Přesně tak by to řekl on.

Vypadal hrdě, jako mnohdy, když ho Hermanssonová usadila.

„Vražda, Mariano!“

Pak vyšel na chodbu, došel na její konec a hlasitě zaklepal na dveře. Erik Wilson, jeho šéf a také šéf celého oddělení, který právě dorazil do práce, nijak nadšeně nevypadal. Seděli naproti sobě u Wilsonova psacího stolu a opakovali pořád dokola tytéž argumenty jako už několik měsíců.

„Musím zpátky.“

Erik Wilson vysvětloval, proč jeho nejstarší kolega není připraven vrátit se do služby a nejspíš už nikdy nebude, a Ewert Grens vysvětloval, proč už připraven je.

„Nic jiného nemám.“

Ale tentokrát se v místnosti něco dělo.

„Nikoho jiného nemám.“

Když Ewert Grens vstal.

„Nemám kam jinam jít.“

Naklonil se nad psací stůl.

„To proto jsem skončil tehdy tam. A proto teď sedím tady.“

Hleděl na svého šéfa a mluvil s ním s takovou upřímností jako ještě nikdy.

„Rozumíte, Eriku?“

Po krátkém rozmýšlení, dojatý odvahou ukázat svou slabost, překvapený setkáním s tímhle jiným Ewertem Grensem – pohnutým a snad dokonce proměněným až v samém jádru – šéf oddělení nakonec přistoupil na to, že se kriminální komisař může vrátit do práce.

„Jeden týden.“

„Jeden týden?“

„To je všechno, co vám můžu dát, aniž by to v systému vzbudilo pozornost – protože mě požádali, dokonce mi dali rozkaz, abych vám nedával už vůbec nic. Váš věk v kombinaci s vaším stavem v kombinaci s… no, s tím výstřelem. Ti, co sedí ještě o moc výš než já, mají za to, že byste se sem už nikdy vrátit neměl.“

Chvíli to trvalo. Než se zdálo, že Ewert Grens pochopil.

Jako by teprve teď pochopil, o čem Wilson celou tu dobu mluvil. Jak moc se jeho vlastní obraz reality liší od obrazu všech ostatních. A že pro kriminální komisaře důchodového věku, kteří si prostřelí hlavu, není v byrokratickém systému, jemuž se jeho šéf zodpovídá, žádné místo.

„Týden na zkoušku, Ewerte. Pak odtud zase odejdete. A když vašich sedm dní proběhne bez potíží, slibuju, že domluvím čas na vyhodnocení.“

„Vyhodnocení?“

„HR oddělení vyhodnotí, jestli se budete moct vrátit do služby.“

Konec.

„Čím líp vašich sedm dní proběhne, Ewerte, tím spíš se budu moct zasadit o váš návrat. Takže mi s tím pomozte. Dejte mi něco, co budu moct říct a za co budu moct bojovat. Konečné rozhodnutí není v mých rukách. Musejí to pochopit na osobním oddělení. To oni mají tu moc, ne my s našimi policejními kompetencemi. Tak to prostě je.“

Konec.

„Jeden týden. Jenže když to nebude fungovat nebo když to fungovat bude, ale HR oddělení přesto dojde k opačnému závěru, tedy že tu nemáte být, pak tuhle budovu navždycky opustíte. Bez dalších rozhovorů. Domluveno?“

Mohlo by to znamenat konec.

„Ewerte? Slyšíte? Podívejte se na mě.“

„Ano.“

„Ano? Sedm dní a pak vyhodnocení?“

„Ano.“

„Bez ohledu na to, jak rozhodnutí dopadne, je budeme všichni respektovat a řídit se jím, Ewerte?“

„Ano.“

„Tak dobře. Vaše pracovna na vás čeká jen o kus dál v téhle chodbě.“

Grens se napřímil a celým svým křivým, zjizveným obličejem se chabě pousmál. Už se chystal vyjít na chodbu, ale zarazil se a otočil.

„Díky.“

Erik Wilson přikývl.

„Čas vám běží od téhle chvíle. Ale i tak začneme pěkně zlehka. Viďte?“

„Jistě.“

„Domluveno, Ewerte? Zlehka.“

„Slibuju. Žádné potíže.“

Začal tím, že pohladil automat na kávu a jako vždycky si nechal černou tekutinou naplnit rovnou dva hrnky.

Káva pro poldy.

Po které se mu stýskalo.

I se svou kulhavou pravou nohou vykročil tanečním krokem a stejně jako při cestě opačným směrem odbočil do pracovny Mariany Hermanssonové a bez vyzvání se posadil.

„Říkala jsi vražda?“

Usmála se. Nemohla si pomoct.

Ewert Grens s páskou přes levé oko a s polovinou obličeje stáčející se do dvou stran naráz vypadal jinak, ale pořád to byl ten netrpělivý, zvědavý, neodbytný a paličatý vyšetřovatel.

„Jak to šlo? Vypadáš… vesele.“

„Dneska začínám. Teď.“

„Začínáš?“

„Jo.“

Pátravýma očima si prohlížel svého mentora a formálního nadřízeného.

Po všech těch letech.

Jako by se role vyměnily.

„A to rozhodl… Erik?“

„Pálí ti to, Hermanssonová.“

Trochu si poposedl.

„Na týden.“

„Jak to myslíš?“

„Dostal jsem zkušební týden, i když jsem ho dostat neměl. Sedm dní. Abych ukázal, že funguju.“

Potom mlčeli. Grens seděl a čekal. Aniž by řekl na co.

„Ewerte?“

„Ano?“

„Co chceš?“

„Tu vraždu.“

„Jak to myslíš?“

„Nechápeš to, Mariano? Vražda. Když ji vyřeším – tedy když ji vyřešíme. Když ji stačíme vyřešit. Bude to přesně to, co potřebuju. Co potřebuje Wilson. A to zpropadený oddělení.“

Jeho tvář. Kterou tak dobře znala a přece ne. Občas si vybavila, jak ležela potrhaná a nehybná na podlaze, a ať k ní běžela jakkoli rychle, bylo pozdě.

„Jsem si jistá, že jste se s Erikem domluvili, že se do toho pustíš opatrně.“

„Právě proto nebudu dělat vůbec nic – jen si tu posedím a budu tě poslouchat. Připravuješ se přece na schůzku a možná si kousky svojí prezentace budeš chtít nahlas vyzkoušet, abys slyšela, jak to zní.“

Mariana nesáhla po žádné z hromádek na podlaze, neotevřela žádné z desek před sebou. Možná prostě věděla všechno z hlavy. Anebo nechtěla, aby věděl, kde má hledat.

„Dobře, Ewerte. Tak se dohodneme. Že tu budeš jenom sedět a poslouchat.“

„Slibuju.“

„V tom případě: Máme tu vraždu a dokonalou DNA. Ale nemáme žádnou shodu. Žádného podezřelého pachatele.“

„DNA? Jak…“

„Moc dlouho ti to nevydrželo. To poslouchání.“

„… dokonalá je ta DNA?“

„Dost markerů na to, abychom si byli stoprocentně jistí.“

„Víš stejně dobře jako já, že jisté není nikdy nic.“

Dívala se na něho.

Na tvář, kterou přece jen začínala poznávat.

„Tentokrát, Ewerte, to jisté je.“

Nakonec otevřela desky. Vysvětlit to slovy bylo prostě příliš těžké. Ale ani fotografie policejních techniků nebyly hned pochopitelné.

Když potom Mariana Hermanssonová pokládala fotografie jednu vedle druhé a požádala Ewerta Grense, aby si přenesl židli na její stranu stolu, aby lépe viděl, snímky přes to, co na nich viděl, nebyly o nic jasnější – šlo o to, co na nich neviděl.

Nebyla tam žádná krev.

Přestože po předloktích a stehnech se táhly dlouhé rovné řezy.

Bledé, šedavé mužské tělo bez jakýchkoli odstínů červené. Bez jediné kapky krve.

„Celé místo činu bylo dokonale čisté, Ewerte.“

Mariana položila na stůl několik dalších fotografií. Ležely teď ve dvou řadách jako nějaký pasiáns, který nikdy nemůže vyjít. Fotoaparát se vzdálil od šedobílého těla, ale vyprávěl stále tentýž příběh. Zajímavé nebylo to, co snímek ukazoval, nýbrž to, co na něm chybělo.

„Patolog popisuje větší množství vpichů v cévách a říká, že zbraní, která ho postupně zabila, mohla být jakákoli větší injekční stříkačka, do které se vejde dvě stě mililitrů, používá se ve všech nemocnicích a dá se sehnat kdekoli. Dvousetmililitrových stříkaček by bylo třeba asi pětadvacet. Natáhnout krev, vystříknout ji do kbelíku, natáhnout znovu a vystříknout do kbelíku. Půl hodiny, spíš o něco víc.“

Dívala se na něho.

„Slyšíš, co říkám, Ewerte? Co opravdu říkám? Že člověk v tom bledém těle byl naživu. Celou dobu. Zřejmě je snazší zbavit tělo krve, když srdce pracuje.“

Ewert Grens jí pohlédl do očí. Vzhledem k tomu, proč byl tak dlouho pryč, a ani teď nebylo jisté, že tady bude moct zůstat, by ho mělo všechno, co říkala, ničit, narušovat průběh jeho uzdravování. Bylo tomu právě naopak. Cítil to, během její řeči. Jak nesmyslnost toho, co popisuje, dodává smysl jeho vlastní nesmyslnosti.

Smrt jiného člověka se stávala jeho životem. Jako to svým způsobem fungovalo vždycky.

„Nikde žádné otisky prstů. Žádné částečky kůže pod nehty. Vlasy ani žádná vlákna. Vůbec žádné stopy, Ewerte.“

Vzala do ruky další fotografii, položila ji na ostatní.

„A pak jsme odhalili tohle: krvavou stopu. Přece jenom. Jedinou, která zůstala na ruce oběti – ale mrtvému nepatří.“

Grens vzal do ruky snímek, který představoval důkaz předběžného vyšetřování. Vlastně toho na něm moc nebylo. Neviditelná skvrna na čemsi, v čem mohla jedině velmi bujná fantazie spatřit hřbet ruky.

„Pachatel se během celého procesu poranil a maličko krvácel. Stačilo to k přečtení DNA. Patnáct markerů, patnáct různých sekvencí jednoho profilu DNA.“

Kriminální komisař si na okamžik vzpomněl na jiné časy, kdy se s kolegy teprve začínali učit práci s krevními stopami. Musely být veliké jako mince a posílaly se na analýzu do Anglie – na odpověď pak čekali dva měsíce.

Pro vyšetřovatele stejně jako pro pachatele to znamenalo revoluci, když si obě strany začaly uvědomovat, že teď musí začít uvažovat úplně novým způsobem.

„Patnáct markerů, Ewerte. Ale žádná shoda v našich databázích DNA.“

„Vyčerpat z těla veškerou krev. Všechen život. Vyšetřuju v tomhle městě vraždy přes čtyřicet let – tři sta dvacet dva těl, víš, že si je počítám, Mariano – ale tohle jsem ještě nezažil. Něco takového vidím úplně poprvé.“