DMITRY GLUKHOVSKY IN SOCIAL MEDIA

Dmitry Glukhovsky on Instagram: @glukhovsky

Dmitry Glukhovsky on Twitter: @glukhovsky

Dmitry Glukhovsky on Facebook: @glukhovskybooks

Dmitry Glukhovsky

POST 2

Copyright © 2021 by Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-literary-agency.com

Jacket design © by shutterstock

Based on an original design by DAS ILLUSTRAT, München

Translation © 2023 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-242-9525-1

Obsah

- 1. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 2. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 3. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 4. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 7. Jegor a Michelle seděli naproti sobě a usrkávali horkou polévku. Oba byli do určité míry čistí, v uších měli vatu a kolem hlavy obvaz. Pomocnice v kuchyni a tlustý kuchař je pozorovali přes okénko na podávání jídel a hlasitě si šeptali. Na stěně visely hodiny, ručičky stály na dvanácti. Michelle s očividnou nevolí snědla půl talíře boršče a zbytek nechala stát. Mračila se a byla vysloveně nervózní. „NENECHAJÍ MĚ ODEJÍT.“ Kam? zeptal se Jegor pohybem hlavy a zamžoural směrem ke kuchyni. „DO MOSKVY.“ Dlouze, rozpačitě a otráveně z obtížné komunikace vysvětlovala, že chtěla utéct ještě předtím, než ji odvezli na ošetřovnu. A hned potom také – ale neměla šanci. Pak je napadlo posypat stůl solí a psát do ní. S menšími a zřetelnějšími písmeny rozhovor pokračoval rychleji. „Proč mě nechtějí pustit?“ zeptala se Michelle. „Cos jim napovídal?“ Jegor se urazil: Copak on za to může? Řekl jen pravdu, Richter v jeho přítomnosti volal do Moskvy, v Moskvě jeho historku označili za nesmysl, tak je t

- 9.

- 5. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 6. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 7. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 8. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 6.

- 7.

- 8.

- 11.

- 10.

- 11.

- 12.

- 9. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 10. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- Epilog

1. EPIZODA

KŘÍŽE

1.

„Se setníkem Krigovem jste byli přátelé, že, Juriji Jevgeňjeviči?“

Plukovník Surganov se Lisicynovi díval přímo do očí. Měl sice milý a dobrácký pohled, ale Lisicyn znal jeho cenu.

Co myslí tím byli? Proč byli?

Neznamená náhodou ta otázka skrytou výzvu vzdát se přátelství?

Když klade otázky velitel vojenské kontrarozvědky, musí si člověk odpovědi důkladně promyslet. Důkladně a rychle. Lisicyn si jasně uvědomil, že plukovník odpověď zná.

Tohle byla jenom zkouška upřímnosti.

„Přesně tak. Ale proč byli, pane plukovníku? Stále jsme přátelé.“

Snažil se neuhnout pohledu Surganovových zelených očí lemovaných tmavým obočím a jeho zvednutým koutkům úst. Současně se musel tvářit mile a uctivě, jako by nikdy neslyšel o čistkách v armádě, které má na starosti právě Surganov.

„Takže ještě stále jste. V pořádku.“

2.

Georgijevským sálem Velkého kremelského paláce se rozléhalo vrzání kůže, šeptání ostré jako zápach čpavku, důstojnická kolínská a těžké tabákové aroma.

Čekalo se na Jeho Veličenstvo.

Na stěnách obložených bílým mramorem se třpytily zlaté kříže. Na stropě visely zářící bronzové lustry a pod nohama se blyštěla zdobená podlaha. Podél stěn stály červené lavice potažené sametem, na které se nesmělo sedat. Také procházet se po sále bylo zakázané. Směli jste pouze stát a přešlapovat z jedné nohy na druhou.

Čekali už hodinu a půl, ale klidně vydrží i celou věčnost – kozáci to zvládnou.

„A potom jsem zjistil, že je ještě panna!“ zašeptal nadšeně Saška Krigov Juriji Lisicynovi. „Nevím, jak je to možné, ale mám na ně prostě štěstí!“

„Protože dokážeš zahrát na romantickou strunu,“ odpověděl mu Lisicyn. „Ony si pak myslí, že ti mohou věřit. No, a když zjistí, že je to jen hra, je už pozdě, milý drozde.“

Lisicyn byl celou noc napjatý. Pětkrát se probudil. Zato Krigova jako by nic netrápilo.

„Láká je uniforma. Hlavně důstojnická čepice,“ vysvětloval Krigov. „Jakmile zahlédnou v kavárně na stole položenou brigadýrku, zvlhnou. Samy se nabídnou.“

„Jsi prostě šťastlivec. Sám jsem to zkoušel snad už milionkrát, ale zastavil se u mě tak akorát fízl, aby mi zkontroloval propustku. Ženská nikdy.“

„Protože se chováš jako sedlák, Jurko. Myslíš si, že je nalákáš na slunečnicová semínka?“

„No a?“

„No bé. Večer ti ukážu, jak se musíš chovat v Moskvě. Vezmu tě na lov čerstvého masíčka.“

Najednou bouchly dveře a do sálu vběhl vojenský staršina.

„Vyrovnat! Póóózor!“

Šepot okamžitě ustal. Řemeny na vypnutých hrudích a narovnaných zádech zapraštěly.

Z dálky se ozývalo klapání podpatků na vyleštěném dřevě. Blížil se Imperátor s celou suitou.

Čestná stráž se napřímila, nadechla a otevřela dveře stejně, jako to před ní udělali její kolegové v Alexandrovském sále a před nimi na úplném počátku stráže v útulném Kavalergardském sále zdobeném koberci.

„Jeho Imperátorské Veličenstvo gosudar Imperátor a moskevský samovládce Arkadij Michajlovič!“

Lisicyn zatajil dech. Krigov zatajil dech. Čtyřicet osm dalších setníků, esaulů a podesaulů, které na tuto slavnost vybrali ze všech kozáckých bojovníků z celé země, si nedovolilo ani vydechnout.

Všichni chtěli alespoň na milimetr vystrčit nos z řady, aby cara viděli jako první, ale bylo jim to zakázáno.

Do sálu vstoupil vladař. Byl spíše menší postavy, shrbený a překvapivě mladý. Na portrétech na vojenských přehlídkách vypadal starší a vznešenější, stál vzpřímeně a k výšce mu přidali pár centimetrů. To je přece úkolem takových portrétů.

Za ním kráčeli jeho adjutanti, sluhové a dva kozáčtí generálové – jednoruký Burja a Sterligov. Za kordonem se pomalu šoural také pupkatý ataman velící moskevskému vojsku – Polujarov. Ozvalo se cinkání medailí, cvakání ostruh a řinčení šavlí.

Všichni se zastavili.

Od panovníka nebylo možné odtrhnout pohled. Ačkoli vojenský staršina všechny varoval, aby na Imperátora nezírali, ale jen občas vrhli kradmý pohled, jako by se jen podívali na špičku nosu, všichni gosudara fascinovaně sledovali.

Skutečně nebyl vysoký a hrbil se. Neměl pleš, ale už se mu tvořily kouty. Na první pohled bylo jasné, proč ho všichni bezvýhradně poslouchají. Stačilo, aby vyslovil první slovo – potichu, ale velice zřetelně –, a všem okamžitě naskákala husí kůže.

„Vítejte, moji orlové!“

„Zdravíme Vaše Imperátorské Veličenstvo!“ zaburácel zástup.

Car trochu ustoupil, aby pohledem obsáhl všechny v místnosti. Byl oblečený celkem prostě, měl na sobě jen polní plukovnickou uniformu. Na boku mu viselo pouzdro na pistoli, na nohách měl obnošené boty, které už očividně pamatovaly i lepší časy.

Lisicyn cítil, že se potí tak, jak se nepotil ani v zákopech během ostřelování, ani v partyzánských vesnicích, když se otočil zády k temným oknům místních domů.

„Požádal jsem vašeho atamana Vladimira Vitaliče, aby mi sem na dnešek přivedl ty nejlepší z nejlepších,“ začal car. „Aby tu byl každý, kdo se vyznamenal v boji, kdo nehleděl na sebe, ale zachránil svého druha. Kdo se dobrovolně přihlásil do první linie a nechtěl ležet v nemocnici, ale vrátit se na frontu. Řekl jsem jasně: Dej mi půl stovky takových vojáků, Vladimire Vitaliči, a já s nimi dobudu svět. A tak jste tady. Jeden jako druhý.“

Lisicyn cítil, jak mu srdce bije jako zvon.

„Naše vlast prožila kruté a divoké časy. Výsledek tisíciletých výbojů našich vzácných a jedinečných předků se nepřátelům podařilo naráz zničit. Není to ani vaše, ani moje vina. Jen můj nebohý otec, budiž mu země lehká, dokázal tu krádež zastavit. A nyní je přede mnou úkol posbírat to, co nám bylo ukradeno. Je to moje i vaše poslání, pokud mi neodmítnete poslušnost. Takže? Odmítnete?!“

„Nikdy!“ vzrušeně zvolala jednotka.

„Kozáci vybudovali naši říši. Bez kozáků by Rusko nemělo Sibiř, Kamčatku, Čukotku, ba ani Kavkaz. Bez Jermaka, Petra Beketova a Semjona Děžňova by nebylo ruských dějin. A teď, když má z Moskovie znovu povstat celé Rusko, jak bychom se mohli obejít bez kozáků? Je to podle vašeho gusta?“

„Samozřejmě!“

„I podle mého! Je vás tu padesát. Budu k vám naprosto upřímný – spoléhám na vás. Váš čas nadešel. Vězte, že gosudar ani vlast nikdy nezapomenou na nikoho, kdo nám věrně a poctivě slouží. Ale co je důležitější – nezapomene vám to ani lid!“

Otočil se ke sluhovi držícímu zlatě orámovanou červenou sametovou skříňku. „Následuj mě.“

Přistoupil k prvnímu kozákovi v řadě. Vyndal z krabičky zlatý kříž svatého Jiří a připnul ho na klopu urostlému esaulovi Morozovovi. Potřásl mu rukou a zeptal se ho, jak se mu daří ve službě. Morozov horlivě přikývl, oněmělý štěstím.

A tak car zvolna přecházel kolem zdvižených kozáckých brad. Obklopovala ho neviditelná koule statického náboje, valila se s ním vpřed a elektrizovala každého, ke komu se přiblížil, až kozákům vstávaly chlupy na zátylku.

Pak přišel na řadu Lisicyn.

Imperátor mu sahal po bradu, nos vypadal tak, jako by ho měl už někdy zlomený, z uší mu trčely chloupky a voněl kvalitním dováženým tabákem a trochu i koňakem. Tyto lidské rysy Lisicyna překvapily – připadalo mu zvláštní, že takový Boží zplnomocněnec může mít nějaké poznávací znaky, které by se daly použít pro účely policejního pátrání. Lisicyn si jich všiml, a okamžitě je pustil z hlavy. Vnoučatům bude vyprávět úplně jiný příběh. Příběh o neuvěřitelném pocitu štěstí a nevýslovné hrdosti, že se dnes ocitl právě tady.

„Jak se ti slouží?“ otázal se ho car, když mu poklepal na připnutou medaili.

„Velmi dobře a s radostí!“ odvětil Jura.

Imperátor ho otcovsky poplácal po zádech a přistoupil ke Krigovovi. Lisicyn se snažil zklidnit bušící srdce a litoval, že ta chvíle trvala tak krátce. Jak se ti slouží, zeptal se mě gosudar imperátor… A já plácnu něco takového…

„Je všechno v pořádku?“ usmál se car na Krigova. „Jsi se vším spokojený?“

Lisicyn ho nadále pozoroval koutkem oka. Nedokázal od něho odtrhnout pohled.

„Musím říct pravdu, nejmilostivější gosudare?“ zeptal se ho nečekaně Krigov.

Jura sebou škubl. Co to vyvádíš, Saško, to ti snad přeskočilo, ty hlupáku? Jak si dovoluješ takhle s carem…

„Gosudarovi nesmíš nikdy lhát,“ odpověděl s úsměvem imperátor.

„Došlo k nespravedlnosti.“

Gosudar na něho vrhl zkoumavý pohled.

„Opravdu?“

„Místo mě tu měl stát někdo jiný.“

„A kdo?“

Ataman Polujarov a jednoruký generál Burja přistoupili blíže, ale nezasahovali.

„Balasanjan Vazgen. Sloužili jsme spolu. Zranili nás ve stejné bitvě. V Dagestánu. Zachránil mě před kulkami.“

Lisicynovi znovu v uších zašuměla krev.

„A co je s tím Vazgenem?“ Imperátor se na Krigova vážně podíval. „Nepřežil to?“

„Neprošel výběrem.“

„Jakým výběrem, příteli?“

Lisicyn to nevydržel a pootočil se ke Krigovovi a imperátorovi. Proč to teď vytahuje? Proč to říká gosudarovi? To snad nemá všech pět pohromadě?

„Na poslední chvíli ho vyřadili, protože je Armén.“

„Jak to?“

„Aby to nepokazilo celkový obraz. Slovanský. Slavnostní. Při vyznamenávání. Dal bych mu svůj kříž, jestli mi to gosudar dovolí.“

Ataman Polujarov všechno slyšel, ten starý páprda. Svraštil obočí a otřel si rty pěstí.

„Kdo takhle rozhodl?“

„To nemohu vědět.“

Ataman moskevské armády se na Krigova podíval takovým pohledem, jako by se ho chystal setnout mečem. Krigov si toho nevšiml, ale Lisicyn viděl všechno.

„Jak to myslíš, že nemůžeš?“

„Nemohu to vědět, nejmilostivější gosudare.“

Car přimhouřil oči a studoval Krigova, jeho široce otevřené upřímné šedé oči, pšeničný plnovous a bezbarvé obočí, všímal si, jak má vykrojená ústa, jak dýchá. A tak zachytil pohled, který Krigov omylem upřel na atamana. Okamžitě se k němu otočil – a neuniklo mu, že Polujarov sklonil hlavu.

„Jsou tu ještě nějací další Balasanjanovi kolegové?“ zajímal se car. „Ví ještě někdo, o čem teď tady mluvíme?“

Polujarov k nim okamžitě vykročil a úslužně zafuněl.

„Dovolte mi, nejmilostivější gosudare…“

„Počkejte, Vladimire Vitaljeviči, počkejte. Tak co? Může někdo z přítomných potvrdit tvoje slova?“

Krigov se díval na neurčitý bod v dálce a Lisicyn ho očividně napodobil.

Balasanjan se tě o to neprosil, ty idiote! ječel Jura v duchu na Krigova. K čemu sakra potřebuješ takovou spravedlnost? Car ti to odkývá a hned to pustí z hlavy, copak má málo panovnických záležitostí? Polujarov ti to však neodpustí – car má spoustu carských záležitostí, ale Polujarov nezapomene – nenechá si to líbit od tebe ani od Balasanjana. Oba jste mrtví muži.

„Pokud můžeme přijímat Armény za kozáky, pokud po nich můžeme chtít, aby prolévali krev za naši vlast – ať už je to Armén, Tatar nebo, nedej Bože, Žid –, pak jsou nám ve všem rovni. Pravý kozák není ten, koho porodila kozácká matka, ale ten, kdo neudělal ostudu své uniformě. Takže to vypadá, že si někteří tvoji velitelé myslí něco jiného, že? To jsou vážná obvinění… Co vy na to, Vladimire Vitaljeviči? Chcete zpochybňovat kozáckou rovnost a bratrství?“

„Ať to potvrdí ještě někdo jiný, nejmilostivější gosudare… Ať se tu ještě jeden darebák odváží podpořit tuto pomluvu!“ zasípal ataman Polujarov.

Krigov vrhl letmý pohled na Lisicyna. Oba věděli, proč musel Balasanjan, jehož s nimi vyslali do hlavního města pro kříž svatého Jiří, od samého rána obrážet jednu krčmu za druhou, aby utopil smutek a špatnou náladu.

Polujarov totiž neměl dost místa, aby svého synovce zapsal na seznam odměn. Kdoví, jestli to vůbec byl jeho synovec – o mladém podesaulovi kolovaly nejrůznější zvěsti, stejně jako o Polujarovově náruživosti. I starý kozel si občas rád skočí.

Lisicynovi vyschlo v ústech a jazyk se mu přilepil na patro.

Polujarov velel moskevským kozákům od počátků Obnovy, byl to tvrdohlavý paličák a nenechal nikoho, aby s ním mával. Svých nepřátel se zbavoval snadno, protože mohl kohokoli poslat na smrt.

„Dobře. Vyřešíte to, Vladimire Vitaljeviči?“

Samozřejmě že to vyřeší.

Krigov se zítra vrátí na Kavkaz, tam ho pošlou přímo do bitevní vřavy a poté ho navrhnou na třetí kříž, tentokrát udělený posmrtně.

Ach Saško, Saško, ty jsi hrozný idiot.

Lisicyn zkoumavě hleděl na špičky svých bot. Byly vyleštěné jako zrcadlo.

Při přípravě na tuto návštěvu zažili spoustu radostí i starostí. Takový velkolepý den! Je jasné, že když Balasanjanovi ráno sdělili, že nikam nejde, práskl za sebou dveře a vykřičel se z plných plic, ale to je dáno jeho jižanským temperamentem. Vypustil trochu páru a zase se vzpamatoval.

A teď půjdou po krku i jemu.

Krigov snášel Jurovu zradu statečně a neochvějně. Nežádal od něho pomoc, ani do něj nešťouchl loktem. Nechtěl ho stáhnout s sebou. Jsi dobrý chlap, Krigove. A skvělý kamarád.

Odpusť – a hodně štěstí.

Imperátor už přešel k dalšímu vojákovi z jiného pluku.

„Nejmilostivější gosudare…,“ Lisicyn náhle slyšel vlastní hlas. Zněl však podivně – chraptivě a skřehotavě. Slova se mu z vyprahlého hrdla drala jen neochotně, jazyk měl jako z olova.

Car mu zřejmě nerozuměl, zato Polujarov to okamžitě pochopil. Přistoupil o krok blíže k Lisicynovi a dal mu najevo, že ho bez mrknutí oka zničí.

„Milostivý gosudare!“ Teď už Lisicynův hlas zněl odhodlaně a srozumitelně.

Car se otočil. „Ano?“

„Kapitán Lisicyn!“ vyhrkl Jura. „Potvrzuji vše, co řekl kapitán Krigov o Balasanjanovi. Velitelství mu na poslední chvíli odmítlo udělit vyznamenání přesně z těch důvodů, které uvedl kapitán Krigov. Byl jsem u toho.“

„Kdo z velitelství to byl?“ zeptal se panovník.

Lisicyn mlčel. Dobře věděl, že tohle mu nikdo neodpustí. Jedna věc je pomoct kamarádovi z nesnází, ale něco jiného je ukázat prstem na viníka. Imperátor se na něj podíval s potutelným úsměvem – zřejmě už sám přišel na to, koho důstojníci kryjí. Lisicynovi divoce bušilo srdce. Jeho odvaha byla tatam, vytlačila ji zlá předtucha a jistota, že si právě zpečetili vlastní osud.

Polujarov si odkašlal. „Já, Vaše Milosti. Jsem připraven se osobně zodpovídat.“

„To asi budete muset, protože my své důstojníky a vojáky rozhodně ničemu takovému neučíme, Vladimire Vitaljeviči. Naše velké Rusko totiž bylo, je a bude země pro všechny národy, které v něm žijí nebo zase chtějí žít. Společný dům, společná věc – jinak se nám nikdy nepodaří ten rozvrat napravit. Mluvím o tom pořád dokola, Vladimire Vitaljeviči, slibuji povstalcům rozhřešení, když se budou kát a vrátí se – a pak se ukáže, že se tu dějí takové věci…, takříkajíc přímo pod mým nosem.“

„Vaše Výsosti, dovolte, abychom si o tom promluvili mezi čtyřma očima.“ Ataman Polujarov zrudl jako krocan a zakoktal se.

„Vladimire Vitaljeviči, žádal jsem vás o půl stovky bojovníků, s nimiž bych mohl obrátit svět naruby. Věřil jsem vám. A teď se ukazuje, že to bylo jen mlácení prázdné slámy. Prokažte mi tu laskavost a odevzdejte svou šavli, pro mě za mě třeba Burjovi.“

„Vaše Milosti… Arkadiji Michajloviči…“

„Ticho!“

Car se otočil k jednorukému generálovi Burjovi. „Alexandře Stěpanoviči, dočasně převezmete velení. Pak se uvidí.“

Generál Burja – štíhlý a šlachovitý muž – zamžoural, rázně přistoupil k Polujarovovi a natáhl svou jedinou ruku pro šavli. „Dovolíte, Vladimire Vitaljeviči?“

A to všechno přímo před Lisicynovýma a Krigovovýma očima, v přítomnosti polovičky setniny, v hrobovém tichu, mezi bílým mramorem a matným zlatem Svatojiřského sálu. Kozáci hleděli strnule před sebe a nikdo z nich se neodvážil podívat na Polujarova.

Ten si nemotorně přetahoval pochvu šavle přes masitý bok a obrovské nárameníky, zamotával se do nich, zoufale se snažil uvolnit šavli z opasku – a to vše za hrobového mlčení celého útvaru. Polujarov také neřekl ani slovo. Když bylo konečně po všem, Burja přijal tu zatracenou šavli a vojáci zatajili dech.

„Kozáctví je bratrstvo staré téměř pět set let,“ prohlásil Burja. „Kozáka nedělá kozákem jeho krev, ale statečnost a věrnost vlasti a oddanost vojenské tradici. Nedokážeme vzkřísit naši vlast, pokud nebudeme ctít vlastní tradice! Nepovstaneme z popela, pokud zradíme své předky. Nezvedneme se z kolen, nebudeme-li znát svou historii! Tu uniformu, která vám byla ušita na míru a kterou právě teď máte na sobě, nosili vaši pradědové. To není ubohá maskovací uniforma armády, která nedokázala ochránit Rusko, není to zelené sukno bezbožníků, ale uniforma, na jejíž náramenících je napsáno: Čest a svědomí, statečnost a věrnost! Čest, Vladimire Vitaljeviči, a svědomí. Odejděte.“

Degradovaný ataman se namístě otočil, aby vypochodoval ze sálu. Pravá ruka mu chtěla podvědomě spočinout na jílci šavle, ale hmátl jen naprázdno do vzduchu. Ve dveřích klopýtl o koberec.

Gosudar nenápadným gestem přivolal sluhu, otevřel truhličku a pokračoval v předávání vyznamenání.

„Jak se ti slouží?“

3.

Večer se Lisicyn, Krigov a Balasanjan vypravili do parku Patriarší rybníky. Vykročili po okružní Sadové ulici od bývalého hotelu Peking, kde sídlil štáb kozáckého vojska.

Moskva budila velkolepý dojem. Působila tak monumentálně, jako by ji nebudovali lidé, ale pravěcí kyklopové, kteří si ji postavili pro sebe. Pro lidičky byly ulice příliš široké, domy přehnaně vysoké, všechno vypadalo nesmírně slavnostně na obyčejný život. Všude byla žula, mramor a zlato. Když člověk kráčel jejími ulicemi, cítil hrdost, že do ní patří, že je Moskvan, že ho pojí pouto s tou mocí a silami, které dokázaly vybudovat něco takového! Stačilo se projít po Sadové, aby to pocítil: Nejsem žádný odpad ani špína bez minulosti, stojím na plecích titánů, kteří nás s láskou, ale i přísností pozorovali odkudsi z neprůhledné mlhy minulosti.

Večer bylo příjemné teplo, jaké bývá v červnu, nikoho nedusila červencová vedra. Lenivý vítr proháněl po chodnících pápěří z mladých topolů, vysazených teprve nedávno na místě ohořelých kmenů. Z domů se linula vůně čerstvé barvy, zvonění stovky moskevských chrámů se mísilo s hlasy z kabaretů a se smíchem, který z otevřených oken dopadal na ulici lehce jako to pápěří.

V Patriarších rybnících se rozsvítily všechny lampy, strážníci stáli na nárožích ulic a snažili se mračit, ale lehkovážné problémy a otázky místních obyvatel je okamžitě obměkčily. Dívky v rozevlátých šatech pokuřovaly v hloučcích před restauracemi, probíraly své nápadníky a pokukovaly po kolemjdoucích. Jejich chlapci – samí civilisté v oblecích – spokojeně seděli u stolů, večerní teplo a šumivá vína se už poněkud podepsala na jejich formě, a na trojici kozáků ve slavnostních uniformách hleděli se snadno čitelným opovržením. Ani kozáci se tu necítili nejlépe. Samozřejmě s výjimkou rodilého Moskvana Krigova.

Krigovův otec byl chirurg, matka pracovala v archivu. Byt, kam pozvali Lisicyna zapít vyznamenání, se nacházel přímo na Sadové, ale uvnitř dopravního okruhu, a proto měl cenu zlata. A nemuseli se o něj dělit s nikým jiným. Měli ho jen pro sebe. Byli na svého syna neskonale hrdí a stejně tak neskonale se o něj báli. Když Krigov sloužil u Derbentu, byl pro všechny primadonou, panským synkem z Moskvy. Proto se vždy vrhal do nejtěžších bojů, jako by chtěl všem dokázat, že je přinejmenším stejně dobrý jako mladíci z Rostova. Zato tady v Moskvě se cítil jako ryba ve vodě.

Lisicyna naproti tomu nepovzbudila ani uniforma ušitá na míru, ani jeho první Svatojiřský kříž, který mu připnul sám Imperátor, ani sto gramů vodky, kterou vypil ještě na velitelství, aby se patřičně připravil na večerní Moskvu. Pro něj, stejně jako pro Balasanjana, začal v moskevském Stříbrném pruhu život, který byl tak úchvatný a odlišný od všeho, co znal, že mu připadal jako sen.

Skutečnost, to byly boje u Derbentu proti kavkazským partyzánům, takzvaným arbekům s neodmyslitelným hustým černým plnovousem, to byly čistky v jejich horských vesnicích mezi kamennými domy, to bylo obléhání jejich prostřílených a polorozbořených pevností, které mohly každou chvíli vybuchnout, protože tam strašlivě bušila srdce a vřel adrenalin, a svět – i ten šedý beton, i ty černé hory, i ta mlha hustá jako mléko – byl díky tomu jasnější místo. Ale tohle… Tohle spíše připomínalo film o starém předválečném světě, o neuskutečnitelné paralelní realitě, kterou jste sledovali na předpotopním tabletu s poškrábaným a popraskaným displejem. Člověk by z hloubi duše chtěl věřit, že takový svět existuje, ale nešlo to.

Podivné pocity však nebyly jediným důvodem, proč se nemohli uvolnit. Tím druhým bylo to, že nemohli zapomenout na události toho dne.

Krigov se smál, vyprávěl nějaké pobuřující, ale zároveň kouzelné historky, Balasanjan mu neochotně nahrával a Lisicyn se jen smál. V duši mu panovala temnota. Jura mluvil o tom, co Krigov neviděl, o očích bývalého atamana Polujarova, když ho Imperátor vyzval, aby mu odevzdal šavli.

Polujarovova pomstychtivost byla pověstná. Existují hadi, kteří tě mohou uštknout a vypustit jed, i když jim usekneš hlavu, připomněl Lisicyn Saškovi Krigovovi po obědě v domě jeho rodičů. Krigov jen mávl rukou.

Vešli do nějaké podzemní krčmy a Krigov všem objednal šampaňské, aby zapili vyznamenání. Balasanjan, před nímž stále nechtěli mluvit o tom, co se během dne stalo, se začal nudit. Vytáhli kříže, pokochali se jimi – Lisicyn se tvářil lhostejně, Balasanjan záviděl a Krigov se tvářil potměšile – a pak Krigov požádal Balasanjana, aby si s ním vyměnil sklenku.

Podal mu svou, v níž byl kříž, a jemu zůstala prázdná. A vypil ji dřív, než Balasanjan stačil pochopit, co se děje. Pak vyprávěli Vazgenovi celý příběh o udělování vyznamenání, carovi a degradovaném atamanovi, který zakopl o koberec. Hlupák Krigov se tomu řehtal jako dobrému vtipu, ale Lisicyn líčil jen to, co se opravdu stalo.

„A sám gosudarr jednal takhle na rrrovinu?“ podivil se nadšeně Balasanjan a vyslovoval chrčivé r, jak to Arméni mají ve zvyku.

„U Polujarova nám tohle jen tak neprojde,“ podotkl Lisicyn a vytáhl z vnitřní kapsy slunečnicová semínka. Měl jich u sebe plný sáček.

Pak si ale objednali vodku, poté další a další, a Vazgen nakonec souhlasil, že si nechá na hruď připnout zlatý kříž – jen tak pro zábavu, aby si ho vyzkoušel. „Věřím v moudrost a milost panovníka!“ pronesl slavnostně.

Na to si připili. Zapraskala další slunečnicová semínka.

Balasanjan se rozpustile zasmál.

Proboha, Balasanjane, ty hlupáku, ty si vážně myslíš, že zlatý kříž dostaneš i od Saši Krigova, a ne od samotného cara! Lisicyn nutně potřeboval spláchnout hořkou pachuť. Zašel do baru pro další rundu vodky – a tam potkal Káťu.

Totiž v tu chvíli ještě nevěděl, že je to Káťa, jen viděl na barovém pultu ruku s neskutečně úzkým, téměř dětským zápěstím a dlouhými, velmi krásnými a téměř průhlednými prsty, které svírají sklenku s vínem. Nápoj měl barvu studené krve, zatímco ruka byla zcela bezkrevná. Jurovi to připadalo jako špatné znamení a nedůvěřivě zíral na Kátinu ruku a sklenku s vínem, kterou držela.

Ta ruka nebyla stvořena k tomu, aby se něčeho dotýkala a držela to, ale spíše k tomu, aby přehrávala na klavíru jednu sonátu za druhou.

Mladá žena pustila sklenku, rytmicky zabubnovala prsty na barový pult, pozorovala Jurovu váhavou reakci a zformovala prsty do tvaru „V“. Když Jura spatřil symbol Victory, vítězství, vydechl úlevou. Zlatého prstenu na jejím ukazováčku si zprvu nevšiml.

„Na vítězství!“ řekl Lisicyn ženě, která – jak se ukáže – se jmenovala Káťa.

„Amen!“ odpověděla mu.

Celým svým vzezřením nebyla pro život mimo Sadovou stvořená o nic víc než její ruce. Ramena měla příliš úzká, krk spíše labutí, klíční kosti, lícní kosti, hrudní koš – všechno působilo křehce, jako by to bylo poskládané z bílého papíru. Oči se zdály nepřirozeně velké, jako by si dosud bezejmenná Káťa i v dospělosti zachovala udivený dětský pohled.

Žádná kozačka na světě by v této souchotinářské baletce neviděla konkurentku. Tam, na hranicích Moskovie, žily úplně jiné ženy – s nervy a vlasy jako z oceli. Měly ruce a boky jako moskevští muži a byly dvakrát statečnější. Každá kozačka by tuhle éterickou múzu Káťu jenom politovala.

A právě proto si Jura, který sám pocházel z toho pohraničního regionu a byl zraněn tamní drsnou láskou, nemohl pomoct a musel se do Káti zamilovat. V opojné mlze mihotavých světel si prohlížel její rovně zastřiženou ofinu, vlasy splývající na ramena a zelené oči.

„Jsi snad kozák?“ zeptala se Káťa a zasmála se.

„Přesně tak,“ potvrdil Jura. „A ty?“

Káťa byla opravdu baletka a působila ve Velkém divadle v baletním souboru. Lisicynovi připadalo legrační, že baletky také slouží v armádě. Ledy byly prolomeny.

„Takže vojačka.“

„Každý voják nosí v batohu maršálskou hůl,“ odtušila Káťa. „Ale předpokládám, že ty máš v tom svém jen slunečnicová semínka.“

Teprve pak je Lisicyn přestal louskat.

„Aha, no ano… Jsou z Rostova, samozřejmě bio. A jéje, teď mám všude slupky…“

„Nechtěl bys dámě něco nabídnout, esaule?“

„Já jsem setník, ne esaul. Takže ty chceš…, slunečnicová semínka?“ zeptal se Lisicyn rozpačitě.

„Uděláme ti v batohu trochu místa, pak se ti tam možná vejde i ta maršálská hůl.“

Natáhla k němu ruku. Lisicyn jí nasypal do dlaně voňavá semínka.

„Z vlastní zahrady?“ zajímala se Káťa.

„Ne přímo… Z vlastní zahrady máme med. Otec je včelař.“

„A med s sebou náhodou nemáš?“

„Klidně si ze mě dělej legraci. Zrovna teď kvetou kaštany, neumíš si představit, jak takový med chutná! A pak je tu květ akátu, to bys olízla všech deset prstů. Příště ti nějaký přinesu.“

Káťa zvedla obočí. „A to se pořád říká, že muži si nedělají plány do budoucna.“

Přidal se k nim Krigov a odstranil kousek slupky přilepené na Lisicynově rtu. „Co se to tu děje? Tvým kamarádům došla munice, a ty se tu poflakuješ… Och, zdravím. Promiňte. Setník Lisicyn opustil bez povolení svůj oddíl. Čeká ho polní soud.“

„Lisicyn – to jsem já,“ vysvětlil Jura.

„A já jsem Káťa.“

Tak se Jura dozvěděl Kátino jméno.

Když si vyšel s Krigovem zakouřit, dočkal se rázného poplácání po zádech.

„Ta tvoje Kaťuša není vůbec marná. Přesně tvůj typ, co?“

„To si ze mě děláš srandu?“

„Proč?“

„No, protože je z Moskvy. Navíc se zlatým prstenem. Ty ses narodil v Moskvě a jsi tady přihlášený. Ale moje služební cesta končí za tři dny, pak se musím vrátit do své kozácké osady.“

„Tak se s ní zkrátka musíš oženit a přihlašovací formulář přitom dostaneš jako bonus!“

„Zbláznil ses? Něco takového nemůžu udělat,“ odmítl Lisicyn. „Vždyť mě znáš.“

„To si piš, že tě znám: Jsi zbabělec. Prý nemůže…“

„Se mnou by to tedy vyhrála. Baletka. Z Imperátorského baletu! A já, poslední vesnický balík.“

„Jestli ji nechceš, vezmu si ji!“ varoval ho Krigov.

„Jen si dej bacha!“ opáčil Lisicyn.

Vtom se znovu otevřely dveře a na prahu se objevila Káťa s tenkou papirosou. „Kapitáne Lisicyne!“ ozvala se. „Mám pro vás nabídku.“

Gestem ho požádala o oheň.

Krigov jí připálil. „Jakou nabídku?“ zeptal se.

„Zítra se koná ples. Nějaká charitativní akce. Už je ráno a já ještě nemám partnera. Tedy žádného společníka.“

Lisicyn se podíval na Krigova a očividně hledal pomoc.

„Jak je možné, že taková kráska jako ty nemá žádného kavalíra?“ zeptal se Krigov.

„Lehce nabyla, lehce pozbyla,“ opáčila Káťa. „Ale já jsem nemluvila s tebou. Kapitáne Lisicyne! Pomůžete dámě v nesnázích?“

„Já…, co když to neumím?“ zeptal se rozpačitě Jura s pohledem na Krigova.

„Já to umím!“ prohlásil Krigov.

„Co jako, tančit? Já tě to naučím,“ slíbila Káťa.

„A kde je ten ples?“ zamumlal Lisicyn.

„V Metropolu.“

„To je – u Bulvárního okruhu?“

„Hned u Kremlu.“

„Tam se bez propustky nedostanu.“

„Já se tam dostanu!“ vmísil se do hovoru Krigov.

„O to se postarám sama,“ prohlásila Káťa.

Lisicyn se na ni rozpačitě podíval. Její veselé, rozverné chování mu bralo veškerý vítr z plachet.

Káťa vypadala neuvěřitelně přitažlivě. Víc než přitažlivě – byla to skutečná krasavice. Lisicyn se na ni díval plaše a nesměle, jako by se bál, že ji vyleká neuváženým slovem nebo neopatrným pohybem. A zároveň zle zamžoural na Krigova, který se ani nepohnul, aby je nechal o samotě, ale naopak jen čekal, až mu Jura vyklidí pole.

„Jsi jako motýl,“ pochválil nejistě Káťu. „Krásný motýl. Bojím se, abys mi neodletěla pryč.“

„Velmi romantické. No, aspoň že nejsem moucha. Tak co říkáš?“

Byla opilá, ale to Lisicyn taky. A dokud byl opilý, dokázal si představit, že s ní zítra opravdu půjde na ples, že se z něj nechce jen vystřelit, že mu bude odpovídat na dopisy a že by jednou mohli – bylo vůbec něco takového možné? – být spolu.

Co od ní chceš, Saško?! Copak jsi nikdy neviděl baletku? A nepotkáš stovky dalších? Vypadni odtud, kamaráde! Tady jsi páté kolo u vozu! – Jurij se rozzlobeně zadíval na Krigova, ale ten jako by najednou oslepl. Na Lisicynovy jednoznačné signály nereagoval.

„Podívej, tamhle přicházejí naši chlapci!“ Balasanjan, kterého jeho druhové opustili, si také vyšel na čerstvý vzduch a všiml si jich jako první. Kozácká hlídka si k nim razila cestu hlučným davem, přímo skrze tlačenici.

Lisicyn rázem vystřízlivěl, zaujal postoj a strnule se zahleděl přes hlavy do dálky.

„Že by šli za námi?“

„Paranoia?“ zeptal se s úsměvem Krigov. „Nebo velikášství?“

Lisicyn už ale věděl, že to není stihomam, protože se jeho pohled zkřížil s pohledem velitele hlídky. Ten zrychlil krok, a nešel prostě jenom rovně, nýbrž cílevědomě mířil k oběma mužům. Esaul a za ním dva kapitáni.

To nebyla hlídka. Tady měli co dělat se zatýkacím komandem.

Teď to pochopil i Krigov. Uhladil si rozcuchané vlasy.

Tohle bude vážné.

Mají vzít nohy na ramena? Nebo se schovat?

Byli neozbrojení, protože při krátkodobém volnu k opuštění posádky nebyly povoleny žádné služební zbraně, dokonce ani šavle. Lisicyn se vzchopil a poměrně rychle si uvědomil, že nejdůležitější je teď zachovat si důstojnost. Otočil se ke Kátě. „Měla bys teď odejít.“

„Cože?“

„Prosím!“

Příliš pozdě.

Esaul se s rukou na jílci šavle zastavil přímo před Lisicynem. Srazil podpatky a přísně se na všechny podíval. „Setník Lisicyn, setník Krigov? Setník Balasanjan?“

„Ano, Vaše Vysokoblahorodí.“

„Kdybyste nás následovali.“

Lisicyn na tento okamžik čekal od chvíle, kdy ataman Polujarov zakopl o koberec ve Svatojiřském sále. A teď useknutá hadí hlava zaútočila – Jura ještě nevěděl, kde ho uštknutí zasáhne, ale bylo mu jasné, že bude smrtelné.

Krigov pohlédl na esaula. „Chcete nás snad zatknout, Vaše Vysokoblahorodí?“

Káťa zůstala umíněně stát, ani se nehnula z místa. V pohledu se jí zračí rozmrzelost, protože se ještě nechce s Lisicynem rozloučit.

„Zatknout? Ale to je omyl.“ Esaul se tázavě podíval na Káťu. „Nerad bych v přítomnosti civilistů… Generál Burja… Ataman vás chce vidět. Nový ataman. Ten předchozí… Polujarov… právě se zastřelil.“

4.

Následující večer Lisicyn nemotorně vedl Káťu nádherným sálem Metropolu, kde se konal ples. Znovu měl na sobě přehlídkovou uniformu, nárameníky mu bezvadně padly. Káťa si oblékla bílé plesové šaty, které vypadaly jako svatební.

Hosty přivezly maybachy – nablýskané limuzíny z předválečného období, které byly opraveny a modernizovány v ilegálních dílnách Tádžiků. Přijímali je dokonale odění portýři v nedefinovatelném, ale velmi působivém módním stylu v kabátcích, cylindrech a bílých rukavičkách. Předávali hosty číšníkům, kteří je okamžitě zásobovali kaviárovými kanapkami a šampaňským Krim v křišťálových pohárech. Za vyřezávanými dubovými dveřmi se rozehrával orchestr, burácely tympány a trubky.

Lisicyn se snažil potlačit husí kůži.

Až dosud tančil jen na diskotékách ve své čtvrti; no jistě, a v důstojnické škole se učili něco málo z klasických tanců, které musíte ovládat, pokud chcete nosit bělogvardějskou kokardu – přes týden se učili slovník a historii ruského impéria a o víkendech právě čtverylku. Čtverylka však ještě ani zdaleka není valčík.

Káťa ho přísně napomenula, aby nebyl takový strašpytel, odhodlaně ho popadla a táhla přes sál. Sahala mu k hrudi a klouzala po parketách jako ve stavu beztíže – u baletky to jinak nejde, vysvětlila mu, aby ji partner mohl snadno zvednout.

Lisicyn před valčíkem zpanikařil, to si mohla Káťa říkat, co chtěla.

Aby ze sebe neudělal úplného hlupáka, sešli se už brzy ráno a tři hodiny zkoušeli taneční kroky na rozbombardovaném zadním dvorku na opačné straně Sadového okruhu. Za ty tři hodiny se do ní Lisicyn stihl beznadějně zamilovat, ale lepším tanečníkem se nestal. Jejím rozhodnutím však nemohl otřást: Večer se musel dostavit do Metropolu.

Stále mu zůstávalo záhadou, proč je tohle všechno nutné. S očními stíny, dramatickými řasami, obnaženými rameny a absurdně dětským pasem v těch zvláštních šatech vypadala, jako by patřila k některému z tělnatých starších pánů ve fraku nebo uhlazeným mladým krasavcům, kteří vystupovali u vchodů z černých maybachů, ale rozhodně ne jemu – vesnickému balíkovi, kterému čouhala sláma z bot.

Jura to dobře věděl, a proto se potil a klopýtal a nedokázal vymyslet jedinou vtipnou či duchaplnou poznámku. Zato Káťa se vznášela po parketu, usmívala se na přítomné a představovala Lisicyna nějakým bohémským přátelům s okázalými a jen obtížně zapamatovatelnými jmény.

Okamžik blamáže se blížil. Předstoupil ceremoniář, zazvonil na zvonek, požádal, aby hosté dopili šampaňské a křišťál vrátili číšníkům. Do vlastního plesu zbývalo jen pár minut. Jura odložil sklenku a okamžitě se chopil další, aby ji naráz vyprázdnil.

Vtom k nim přistoupil muž, který byl Jurovi na první pohled nesympatický – byl by jistě urostlý, kdyby se tak nehrbil, vypadal by mladší, kdyby se o to tak křečovitě nesnažil – a chraptivým hlasem pozdravil Káťu. Lisicyn vycítil, že ho vidí ráda, a zároveň nerada. Juru muž nepozdravil, prostě ho ignoroval, jako by kapitán Lisicyn měl na sobě místo přehlídkové uniformy číšnický úbor.

„Vidím, že sis rychle našla náhradu,“ utrousil.

„To nebylo těžké. Fronta je dost dlouhá.“ Káťa mírně zaklonila hlavu. „Odtud až k Velkému divadlu.“

„Samozřejmě jsi sáhla hned po prvním, který se ti zamanul. Ale naše Káťa nikdy nebyla moc vybíravá.“

Káťa naznačila pukrle. „Ty sám jsi toho živoucím důkazem.“

Hrbáč se přiměl k nenávistnému úšklebku. „Děvko. Ubohá mrcho.“

A v tu chvíli v Lisicynovi konečně povolila pružina, která se s každým skřehotavým slovem stále více napínala. Poslal toho bastarda k zemi dobře nacvičeným dvojitým úderem. Druhý hák dopadl přímo na čelist. Knokaut.

Vzápětí přiběhla ochranka, zkroutila Lisicynovi ruce za záda, vyvedla ho z Metropolu a vyhrožovala policií – a jen jeho uniforma jí zabránila, aby hrozbu uskutečnila.

Lisicyn se napřímil, zamžoural a zapálil si cigaretu. Několik minut tam jen tak stál – po Kátě nebylo ani stopy. Hlavou mu vířily různé myšlenky. Přinejmenším budu ušetřen blamáže s tím podělaným valčíkem, napadlo ho. Aspoň že tak.

Káťa pořád nepřicházela. Nejspíš právě klečela vedle toho blbečka a oplachovala mu obličej studenou vodu.

Přesně proto donutila Lisicyna jít na tenhle ples – aby ho mohla předvést nějakému cukroušovi. No, tak teď má, co chtěla. Takhle si to přála. A nyní toho neotesaného primitiva úpěnlivě prosí, aby mu odpustil.

Může mu být klidně ukradená!

Ne, moment, nemůže ji jen tak nechat jít… Ve skutečnosti byla velmi spořádaná, dokázala být úplně normální, když chtěla. Když mu ukazovala taneční kroky na tom rozbombardovaném dvorku a učila ho počítat do valčíkového rytmu, byla netrpělivá, ale ne zlá ani arogantní, dokonce se smála jeho hloupým vtipům… A to všechno jen kvůli téhle frašce? Aby ho před tím hejskem vyvedla jako psa na vodítku?

Nemohl ji pustit z hlavy. Včera měl úplně jiné starosti: pomstu všemocného Polujarova a popravu bez řádného soudního procesu, která Lisicynovi hrozila. Ale jakmile bylo jasné, že k popravě nedojde, začalo být opět zajímavé všechno, co život nabízel.

5.

Generál Burja, nyní novopečený ataman, vytáhl ze zásuvky cizího psacího stolu krabičku, zbylou rukou z ní obřadně vylovil Svatojiřský kříž a provizorně jej připíchl Balasanjanovi na hruď. Už jej ale nechtěl patřičně upevnit.

„Zbytek zvládneš sám. A teď odsud vypadni, smrdíš na deset mil proti větru.“

Balasanjan si spokojeně odfrkl a odstoupil.

„Ty si dej taky odchod, Lisicyne.“

Jurij se podíval na Sašku Krigova, který pořád vyčkával.

Burja na něj kývl. „Krigove, znáte plukovníka Surganova?“

Plukovník, který vypadal spíš jako řezník a navzdory přítomnosti atamana si dovolil pohodlně se uvelebit v křesle, se krátce zvedl.

Saška se otočil k Jurovi a přikývl: Klidně odejdi, tady už nic nepořídíš. Lisicyn zasalutoval a vzdaloval se záměrně pomalu, aby slyšel alespoň začátek rozhovoru.

„Jeho Veličenstvo Imperátor na tebe po včerejším incidentu nezapomněl… Chce tě znovu vidět. Jde o zvláštní nasazení. – Něco jsi snad zapomněl, Lisicyne?“

Jura za sebou zavřel těžké dveře.

Krigov mu nikdy neprozradil, o jaký zvláštní úkol přesně šlo, ale o několik dní později přišel do štábu v náramenících podesaula. Jen co si připili na povýšení, dostal Lisicyn rozkaz vrátit se na Kavkaz. Krigov zůstal v Moskvě.

Jura se vrátil do Derbentu se zvláštním a dosud neznámým pocitem: Měl pocit, že si Imperátor vybral nesprávného muže, že se svěřil nesprávnému člověku. Čeho vlastně Krigov zatím dosáhl? Dobře, pověděl carovi o Balasanjanovi. Ale proč? Protože mu sudičky opravdu přály: narodil se v Moskvě, otec byl lékař, nejlepší školy… A proč Lisicyn mlčel? Protože cesta k tomu, aby se stal kapitánem, byla pro něj hodně neschůdná a on se bál, že skončí zase u pěchoty. Saška opět shrábl všechny vavříny – povýšení, tajnou misi, carovu osobní důvěru. To Lisicyna popíchlo nejvíc.

Měl jedinou útěchu: Káťu.

6.

Asi po pěti minutách vyběhla na ulici Káťa. Během té doby se s ní Lisicyn v duchu navždy rozloučil a se zlomeným srdcem se smířil se službou na Kavkaze. Přísahal si, že už se nikdy nezamiluje a po propuštění vstoupí do kláštera, anebo se alespoň už s nikým nezaplete, nanejvýš s prostitutkami – to pak bude všechno od samého začátku naprosto jasné.

Káťa ovšem jeho předsevzetí vmžiku smetla ze stolu.

Políbila ho na ústa a ujistila ho, že jí dal nejlepší dárek za dlouhou dobu. Ten prasák, kterého Lisicyn odrovnal, byl zřejmě známý mecenáš, významný sponzor carského baletu, který jako odměnu za své štědré dary považoval corps de ballet, baletní sbor, za svůj osobní harém a zneužíval tanečnice, aniž by se jim předem náležitě dvořil. Jakmile zničil pověst jedné, okamžitě se vrhl na další. Na Kátě si však vylámal zuby. To jí samozřejmě nemohl odpustit, a tak se soustředil na to, aby jí zničil kariéru. Ta sice byla nyní nadobro v troskách, ale Káťa se utěšovala tím, že to byl alespoň hezký odchod.

Znovu ho políbila a on jí věřil na slovo. Do návratu na Kavkaz zbývaly ještě dva dny.

To bylo málo, příliš málo. Aby zbytečně neztráceli čas, vůbec neopouštěli postel. Káťa se nerozplakala ani na nástupišti Kyjevského nádraží, odkud ovšem už dávno žádné vlaky do Kyjeva nejezdily. Prakticky nezavřela pusu, a když se s Lisicynem loučila, požádala ho o ruku i srdce. A hned to zase vzala zpátky – byl to jen vtip.

7.

Plukovník Surganov – podle vzhledu řezník, podle hodnosti šéf kontrarozvědky – podrážděně přikývl. „A víte něco o tajném úkolu, který měl Krigov splnit?“

„Ne, pane plukovníku!“ odpověděl Lisicyn po pravdě.

Řezník se na něj pozorně a docela laskavě podíval. „Krigov měl vést výpravu, kterou Imperátor poslal k naší východní hranici. K Volze.“

„K povstalcům?“

„No… Vycházeli jsme z toho, že už dávno žádní povstalci neexistují. Že jsou buď mrtví, nebo zešíleli… Po všech těch letech bez známek života.“

„Rozumím, pane plukovníku.“

„Ale Krigovova výprava zmizela beze stopy. A byli to naši nejlepší muži. Z devatenácté zvláštní brigády. A co hůř…“

Surganov vyklepl z krabičky další drahou dovezenou cigaretu; čert ví, jak se z nepřátelského Západu dostávají do Moskvy.

Saša Krigov je určitě ještě naživu, problesklo Lisicynovi hlavou.

Surganov si zapálil cigaretu, ale Lisicynovi nenabídl.

„A co hůř, dozvěděli jsme se, že se proti nám bouří nejvzdálenější pohraniční stanoviště na železniční trati. V Jaroslavli.“

„Vzpoura? Proč?“

„No jo… Protože… Kvůli zásobování… Protože jsme včas nedostali pod kontrolu úzká místa… Přitom se ti… ale co. I když já osobně mám podezření na něco jiného. Na něco horšího: že se povstalci nějak dokázali dostali přes Volhu. Každopádně… Chceme tě pověřit tímto úkolem, bratře.“

Vrhl na Lisicyna významný pohled. Lisicyn jen nechápavě zíral. Plukovník trpělivě čekal.

„Mám se tam postarat o pořádek?“

„Chce to alespoň zjistit,“ Surganov vyfoukl dým, „co se tam sakra děje. A ano, postarej se o pořádek, jestli můžeš. A ještě lépe: Zjisti, kde vězí tvůj kamarád Krigov.“

„Rozkaz, pane plukovníku.“

Řezník přikývl. „Takže ty vůbec netušíš, co se za tím mostem děje? Co se tam stalo za války?“

„Ne, pane plukovníku, o tom nemám sebemenší tušení!“ odpověděl Lisicyn pravdivě.

„Rozumím. Tak tě do toho zasvětíme. A ještě něco: Na zítřek si nic neplánuj. Zítra, můj drahý, ti totiž udělí osobní audienci sám car.“

„Mně? Osobně mě přijme?“ Lisicyn nevěřil svým uším.

„Ano, právě tebe. Buď tedy od té dobroty a jdi si včas lehnout. Dnes nic nepřeháněj.“

„Já… určitě ne, Vaše Vysokoblahorodí!“

„A klidně mě oslovuj Ivane Olegoviči, ne tak formálně. Ukaž mi svůj prsten, je stříbrný? Tu máš, vezmi si můj zlatý, můžeš si ho nechat do odjezdu.“

2. EPIZODA

NÁVRH

1.

Jura po celé představení pošilhával po hodinkách a příliš hlasitým šeptem se ptal lidí vedle sebe, jak dlouho to ještě potrvá. Vysloužil si nespokojené syčení. Nějaký hejsek se dokonce pokusil udělat dojem na svou vyzáblou průvodkyni pohrůžkou, že s Lisicynem vyrazí dveře, jestli okamžitě nezavře zobák.

Jura to ale musel bezpodmínečně vědět. Seděl úplně nahoře na galerii a bude se muset probojovat na pódium s obrovskou kyticí, jejíž trny se jistě zachytí do spousty hedvábí a krajek kolem něj. Nervózně louskal slunečnicová semínka, podlaha pod jeho botami už byla posetá slupkami.

Hrála se Šípková Růženka, „opus magnum Vladimira Varnavy, v mládí opovrhovaného rebela, ale dnes moderního klasika“, jak sliboval program. Nebyl tu na Kátino pozvání, chtěl ji překvapit. Ona ani nevěděla, že Jura je v Moskvě. Lístek do Velkého divadla si musel koupit za své, proto seděl až úplně vzadu.

Poznat Káťu mezi jejími mnoha kolegyněmi nebylo snadné. Objevil ji až díky svému vojenskému dalekohledu. Kamarádi mu z legrace poradili, aby si jej vzal s sebou – což také opravdu udělal. Spolusedící po Lisicynovi znechuceně pokukovali: Jak si tam tak hoví s pohodlně opřenými zády, v plné kozácké výstroji, chroupá slunečnicová semínka, obrovský dalekohled u očí, jako by jeviště bylo frontovou linií a orchestřiště nepřátelským zákopem.

Ale aspoň v tom dalekohledu viděl Káťu. Zůstávalo mu záhadou, o čem ten balet vlastně je, protože měl na očích jen ji. Rozčilovalo ho, když mu ostatní tanečnice bránily ve výhledu, ale byl rád, když se rozptýlily po jevišti a Káťa se ukázala celá. Žárlil na její partnery i na primabalerínu. Káťa tančila malou vedlejší roli. Většinu času si počínala stejně jako ostatní: vždy synchronizovaně, jako při vojenském cvičení, jako by se od ní nedalo očekávat nic náročnějšího! Něco, v čem by mohla opravdu zazářit.

Lisicyn si přičichl k růžím: voní vůbec? Když je kupoval, zdálo se mu, že ano, ale teď už vůně vyprchala. Nebo si na ni jen zvykl?

Tvořili do jisté míry pár už půl roku – i když Lisicyn dosud pořád sloužil na Kavkaze. Během té doby strávil tři týdny v Moskvě, Káťa mu sehnala příslušná povolení.

Tři týdny se procházeli po bulvárech a promenádách, večeřeli v nejlepších restauracích a k snídani popíjeli sekt – a on dnem i nocí žárlil: na ty blahobytné a bezstarostné Moskvany, kteří se určitě vrhnou na Káťu hned, jakmile on sám odjede zpátky na Kavkaz. Věděl, jak pošetile působí jeho žárlivost, ale když měl večer opici, nedokázal skrýt pochybnosti, je-li pro ni dost dobrý, a chtěl se poprat s každým, kdo se ji odvážil bezostyšně okukovat. Dvakrát ho vojenská policie zatkla a jen díky Kátinu kouzlu zase propustila, aniž by ho vyšetřovala – což hraničilo se zázrakem. Káťa se nejdřív zlobila a pak mu znovu a znovu odpouštěla, ale jeho důvěra v sebe sama a v jejich vztah se přesto nezvětšovala.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Table of Contents

1. epizoda

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

2. epizoda

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.