Přeložila Jaroslava Novotná

HOMECOMING

Copyright © Kate Morton, 2023

All rights reserved.

Translation © Jaroslava Novotná, 2023

ISBN 978-80-249-5291-8

Obsah

- Prolog

- PRVNÍ ČÁST

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- DRUHÁ ČÁST

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- TŘETÍ ČÁST

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- ČTVRTÁ ČÁST

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- PÁTÁ ČÁST

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- ŠESTÁ ČÁST

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- SEDMÁ ČÁST

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

- OSMÁ ČÁST

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

- DEVÁTÁ ČÁST

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

- PODĚKOVÁNÍ

- EDIČNÍ POZNÁMKA

Mé rodině

PROLOG

Adelaide Hills, Jižní Austrálie, Nový rok 1959

Jaké by to bylo přivítání nového roku bez slavnostního oběda. Žádná velká událost, jen rodina, ale Thomas bude chtít oslavu se vším všudy. Bylo nemyslitelné, že by to dělali jinak – Turnerovi si potrpěli na tradice a ze Sydney přijedou Nora s Richardem, zkrátka, proběhne to se vší parádou.

Isabel se tento rok rozhodla uspořádat hostinu v jiné části zahrady. Obvykle sedávali pod ořešákem na východní části trávníku, ale dnes se jí zdál příjemnější pás trávy ve stínu cedru pana Wentwortha. Když tudy předtím procházela, aby nařezala květiny na sváteční stůl, krásný výhled na západ k horám ji uchvátil. Ano, řekla si. Tohle bude velice pěkné. Že ji tato myšlenka vůbec napadla, že se sama rozhodla, bylo přímo omamné.

Řekla si, že to pojme jako své novoroční předsevzetí a do roku 1959 vstoupí s novým pohledem na svět a vyhlídkami. Pak v ní ale zahlodal tichý vnitřní hlásek, jestli náhlým porušením zavedeného pořádku svého muže nezarmoutí. Od chvíle, kdy objevili sépiově hnědou fotografii pana Wentwortha a jeho přátel s viktoriánskými plnovousy, kterak ladně spočívají na elegantních dřevěných lehátkách na východní straně trávníku, byl Thomas neochvějně přesvědčen, že právě tohle místo je pro zábavu jako dělané.

Isabel ani nevěděla, kdy přesně začala při pohledu na drobnou svislou vrásku, která se tvořila manželovi mezi obočím, pociťovat škodolibou radost.

Poryv větru jí málem vyrval z rukou ozdobnou girlandu a musela se pevně přidržet nejvyšší příčky dřevěného žebříku. Toho rána přinesla žebřík z kůlny sama a byla pyšná, jak si s tím poradila. Když na něj poprvé vylezla, vybavila se jí vzpomínka z dětství – s matkou a otcem si vyjeli na výlet do Hampstead Heath a ona vyšplhala na obrovitou sekvoji a dívala se na jih k Londýnu. „Vidím katedrálu svatého Pavla!“ volala na rodiče, když skrz smog zahlédla známou kopuli.

„Hlavně nespadni!“ křikl na ni otec.

Ve chvíli, kdy to řekl, pocítila Isabel zvrácené nutkání se pustit. Ta touha jí přímo vyrazila dech.

Z vrcholku nejmohutnější banksie vyletělo hejno papoušků kakadu v divoké změti růžových a šedých per a Isabel znehybněla. Někdo tam je. Vždycky měla silně vyvinutou schopnost vycítit nebezpečí. „To je tím, že máš špatné svědomí,“ říkával jí Thomas ještě v Londýně, na počátku vztahu, když byli stále ještě okouzleni jeden druhým. „Nesmysl,“ vyvracela mu to. „Jsem jen mimořádně vnímavá.“ Teď nehybně stála nahoře na žebříku a naslouchala.

„Tamhle, hele!“ uslyšela vzrušený šepot. „Dělej, zabij ho tím klackem.“

„Nemůžu!“

„Můžeš – musíš – přísahal jsi.“

Byly to jen děti, Matilda a John! To nic, pomyslela si Isabel. Přesto zůstala zticha, aby se neprozradila.

„Přeraz mu vaz a budeš to mít za sebou.“ To byla devítiletá Evie, její nejmladší.

„Já nemůžu.“

„No tak, Johne,“ promluvila Matilda, čtrnáctiletá, ale rozumu měla na čtyřiadvacet. „Dej to sem. Nebuď takovej protiva.“

Isabel poznala, co je to za zábavu. Na lovce hadů si s přestávkami hráli už léta. Původně je inspirovala jedna knížka, antologie poezie z buše, kterou jí poslala Nora. Isabel z ní dětem četla a ty nadšeně poslouchaly. Stejně jako mnoho jiných příběhů i tento měl varovat před nebezpečím. Inu, na tomto místě je spousta ošklivých věcí, kterých je třeba se bát: hadi a západy slunce a bouřky a sucho a těhotenství a horečka a požáry a záplavy a šílení býci a vrány a orli a cizinci – „tuláci zralí pro šibenici“, kteří se vynoří z buše s vražednými úmysly.

Isabel měla dojem, že těch smrtelných hrozeb je až přespříliš, ovšem děti, jako správné Australany, všechny ty děsivé historky bavily a s nadšením je začlenily do svých her. Šlo o jednu z mála aktivit, do které se mohly zapojit všechny bez ohledu na rozdílný věk a zájmy.

„Mám ho!“

„Bezva.“

Výbuch jásavého smíchu.

„Tak jdeme dál.“

Radostně naslouchala rozjíveným hlasům, ale přesto se zatajeným dechem čekala, kam hra děti zavede. Někdy – ačkoliv by to nepřiznala nahlas – se Isabel přistihla při představě, jaké by to bylo, kdyby mohla zařídit, aby všechny zmizely. Jenom na chviličku, samozřejmě. Pokud by to bylo na delší dobu, strašně by jí chyběly. Řekněme na hodinu, možná den, nejvýš týden. Na dost dlouho, aby měla čas na přemýšlení. Toho nikdy neměla tolik, kolik by potřebovala, a už vůbec ne na to, aby své úvahy dotáhla k logickým závěrům.

Když se o tom někdy zmínila, Thomas na ni hleděl, jako by se zbláznila. O mateřství měl vlastní představy. A o manželství. Vždycky když zabrousil na toto téma, objevoval se Thomasovi v očích vzdálený lesk, romantická fascinace folklórem jeho země. Nejradši si Isabel představoval jako ženu osadníka kdesi v divočině, která snáší útrapy a pečuje o domácí krb, zatímco on se toulá světem a užívá si.

Kdysi ji ta představa pobavila. Opravdu jí to připadalo vtipné, protože tenkrát si myslela, že si dělá legraci. Ale měl vlastně pravdu, když jí připomněl, že s jeho velkolepými plány přece souhlasila – přímo skočila po příležitosti vyzkoušet něco jiného. Válka byla dlouhá a děsivá, a když skončila, Londýn Isabel připadal odpudivý a zbídačelý. Byla unavená. Thomas měl pravdu, i když poukázal na to, že život v jejich krásném domě se ani trochu nepodobá živoření v chatrči kdesi v divočině. Vždyť mají telefon a elektřinu a na každých dveřích je zámek.

Ani to ovšem neznamenalo, že se někdy necítila osamělá, a když šly děti spát, zdála se jí tma až příliš černá. Dokonce i čtení knih, které pro ni dlouho byly zdrojem útěchy, jí postupem času začalo připadat jako osamělá činnost.

Pevně se držela žebříku a natáhla krk, aby viděla, zda girlanda visí ve správné výšce nad stolem. Zavěsit ji přesně podle představ bylo těžší, než čekala. Henrik s tím byl vždycky hotový raz dva. Mohla – měla – ho o to požádat, než včera skončil s prací. Předpověď o dešti nemluvila; girlandy tu mohly klidně viset přes noc. Jenže to nešlo. V poslední době se to mezi oběma změnilo, od té doby, co na něj Isabel narazila v kanceláři, protože zůstal v práci déle, tenkrát, když Thomas odjel do Sydney. Teď jí bylo trapně, když po něm chtěla nějaké podřadné práce v okolí domu, uvádělo ji to do rozpaků.

Zkrátka a prostě to musí udělat sama. Vítr jí práci ale hodně ztěžoval. Když se rozhodla pro západní část trávníku, ještě nefoukalo; zapomněla, že tohle je méně chráněná strana zahrady. Měla však ve zvyku dokončit, co si umínila, taková byla po celý život. Jeden moudrý přítel jí kdysi řekl, že lidé se s přibývajícími lety nemění, jenom jsou starší a smutnější. S tím prvním, jak se Isabel domnívala, toho moc nenadělá, ale byla rozhodnutá nedopustit to druhé. Naštěstí byla od přírody velmi pozitivní člověk.

Jenže větrné dny s sebou přinášely neklid. Alespoň v poslední době tomu tak bylo. Takové turbulence v břiše dosud nezažila, tím si byla jistá. Kdysi, v jiném životě, proslula jako žena ocelových nervů. Teď ji každou chvíli přepadl nevysvětlitelný nával úzkosti. Pocit, že stojí sama na hladině života a připadá si křehká jako sklo. Pomáhalo dýchat zhluboka. Uvažovala, jestli by jí neulevily nějaké kapky nebo čaj. Něco, co by ukonejšilo její mysl a umožnilo jí v noci spát. Zvažovala i návštěvu lékaře, ovšem k manželovi Maud McKendryové na hlavní ulici určitě nepůjde. Chraň bůh.

Ať tak nebo tak, Isabel hodlala uvést věci do pořádku. To bylo další novoroční předsevzetí, i když si ho nechala pro sebe. Dala si rok na to, aby znovu získala rovnováhu. Jsou na ní závislí jiní lidé, a vůbec, už je na čase.

O příštích narozeninách oslaví osmatřicítku. Prakticky čtyřicítku! To je víc, než se dožili otec i matka. Možná právě tohle je důvod, proč se k ní v poslední době vracejí vzpomínky z dětství. Jako by už uplynulo dostatečné množství času, aby se mohla ohlédnout a vidět všechno jasněji přes obrovský oceán času. Jak se po tomto oceánu plavila, si však už vzpomínala jen matně.

Bylo zvláštní, že se cítí tak osaměle. Bydlela v tomto domě už čtrnáct let. Žila obklopená mnohem větší rodinou, než jakou kdy předtím měla – před dětmi nemohla utéct, i kdyby chtěla. A přesto byly chvíle, kdy ji děsil pocit opuštěnosti, bezútěšný dojem, že ztratila něco, co nedokázala pojmenovat, a proto to těžko mohla hledat.

Dole v zatáčce příjezdové cesty zaznamenala nějaký pohyb. Napínala zrak a snažila se to zahlédnout. Ne, nezdálo se jí to, někdo sem jde. Cizí člověk? Bandita ženoucí se na koni po cestě k domu přímo jako z Patersonovy básně?

Byl to pošťák, jak nakonec zjistila, když se v jejím zorném poli objevil balíček v hnědém papíru. Na Nový rok! Jednou z předností života v malém venkovském městě, kde se všichni navzájem znají, byla existence různých služeb mimo obvyklou pracovní dobu, ale i tak se jednalo o něco výjimečného. Srdce se jí rozechvělo vzrušením a prsty ji neposlouchaly, když rychle uvazovala šňůru girlandy, aby mohla slézt a převzít zásilku. Doufala, že je to věc, kterou si objednala před pár týdny. Její svoboda! Nečekala, že dorazí tak brzy.

Bylo to k vzteku. Provázek se zašmodrchal a praporky se divoce třepotaly ve větru. Isabel se s klením snažila šňůru rozmotat a ohlížela se přes rameno, jak je pošťák ještě daleko.

Nechtěla si balíček převzít přímo v domě.

Když doručovatel dospěl k poslednímu ohybu příjezdové cesty, Isabel věděla, že bude muset šňůru pustit, jestliže se chce včas dostat ze žebříku. Chvíli otálela a pak zamávala a zavolala: „Dobrý den! Tady jsem.“

Překvapeně vzhlédl, a když se při dalším poryvu větru musela pevně chytit žebříku, došlo jí, že se spletla. Cizinec na příjezdové cestě sice nesl balík, vůbec to ale nebyl pošťák.

Štědrý večer 1959

Když se ho na to později vyptávali, tak jako mnohokrát během jeho dlouhého, předlouhého života, Percy Summers popravdě odpovídal, že myslel, že všichni usnuli. Ten den bylo opravdu horko. Během prosince se ze západu přivalil horký vzduch, přesunul se přes vyprahlý střed země a pak zamířil na jih. Tam se vedro kumulovalo, zůstalo nad nimi viset a odmítalo se hnout dál. Každou noc poslouchali ve vysílačce hlášení o počasí a čekali, až uslyší, že se to konečně zlomí, úleva však nepřicházela. Za dlouhých odpolední stáli se sousedy u plotů, mhouřili oči do zlatého světla, zatímco mihotavé slunce mizelo na obzoru za městečkem. Potřásali hlavami, stěžovali si na horko, na ten zatracený žár, a ptali se jeden druhého – aniž by čekali odpověď –, kdy už to skončí.

Na svazích kopců obklopujících jejich údolí s řekou se mlčky tyčily mohutné eukalypty s kropenatou kůrou lesknoucí se jako kov. Byly to staré stromy a leccos už zažily. Stály tu dávno předtím, než tu vyrostly domy z kamene, dřeva a železa, předtím, než tu byly silnice, auta a ploty, předtím, než se objevily řádky vinné révy a jabloní a dobytek v ohradách. Ty stromy tu byly první, přestály úmorná vedra i studené vlhké zimy. Jednalo se o prastaré místo, území obrovských extrémů.

I na obvyklé poměry však byla vedra roku 1959 úmorná. Na místech, kde se prováděla měření, padaly rekordy, a obyvatelé Tambilly to pociťovali na vlastní kůži. Percyho žena Meg musela vstávat za úsvitu, aby stihla zavézt každodenní várku mléka do obchodu dřív, než zkysne. Jimmy Riley tvrdil, že ani jeho tetičky a strýčkové takové sucho nepamatují, a každý, zejména ti, kteří si ještě dobře pamatovali rok 1955, v duchu myslel na nebezpečí požárů.

„Černá neděle“ – tak se tehdy v novinách psalo o nejhorším požáru od dob založení kolonie. Před čtyřmi lety se druhý leden probouzel s předtuchou blížící se katastrofy. V noci se přihnala písečná bouře ze suchých plání na severu. Spalující vítr dosahoval stokilometrové rychlosti. Stromy se skláněly pod jeho poryvy a strhané listí se hnalo vyprahlými koryty v půdě; vítr rval střechy z vlnitého plechu. Elektrické vedení se zpřetrhalo a na mnoha místech způsobilo požáry, které se rychle šířily, a nakonec se spojily v obrovskou nenasytnou ohnivou stěnu.

Obyvatelé hodinu po hodině urputně bojovali, vyzbrojeni mokrými pytli, lopatami a vším, co měli po ruce, až se nakonec večer jako zázrakem spustil déšť a vítr změnil směr. Ještě předtím ale podlehlo zkáze na čtyřicet stavení a pár nebožáků přišlo o život. Už od začátku se místní dožadovali zřízení řádného hasičského sboru, ale odpovědní činitelé ve městě se k tomu nedokázali rozhoupat. Letos, tváří v tvář děsivě podobným podmínkám, vzali místní záležitosti do vlastních rukou.

Jimmy Riley, jenž pracoval jako stopař pro některé farmáře v oblasti Adelaide Hills, už dlouho mluvil o tom, že krajina by se měla pravidelně kultivovat mýcením. Jeho předkové po tisíce let udržovali krajinu pomalým vypalováním v chladnějších obdobích, aby tak oheň neměl dost potravy, když se země pekla na slunci a začaly vát větry ze severozápadu, kdy k rozpoutání požáru stačila i nejmenší jiskra. Percy byl přesvědčen, že lidem, jako byl Jimmy Riley, kteří znali tuto zemi jako své boty, se nenaslouchá zdaleka tak často, jak by se mělo.

Poslední telefonát přišel před týdnem od Anguse McNamary dole u Meadowsu. Počasí v letech po požáru v pětapadesátém bylo mírné a vlhké a všechno znovu bujelo. Les Kuipto se od té doby velice rozrostl. Stačil jeden zbloudilý blesk, jediná odhozená sirka a celé místo vzplane jako vatra. Pustili se do práce, celý týden v potu práce káceli stromy a stihli to do Vánoc. Ještě že tak – na víkend předpověď slibovala bouřky, ale pořád hrozilo, že déšť oblast mine a místo toho udeří sucho. Meg nebyla zrovna nadšená, když jí Percy oznámil, že v nejvytíženějším období roku bude pryč, ale věděla, že tahle práce se musí udělat a Percy není z těch, kdo by se vyhýbali odpovědnosti. V obchodě ho zatím zastoupí jejich synové a Meg uznala, i když nerada, že pro ně bude dobré vyzkoušet si, jaké to je mít něco skutečně na starost. Percy jim přenechal letitou dodávku a na cestu do Meadowsu si vzal starou Blaze.

Faktem bylo, že Percy byl radši, když mohl jet na koni. Za války mu nezbylo než postavit káru na špalky, protože benzín prostě nebyl – to málo zrekvírovala armáda a další důležité organizace –, a když už pak mohl zase jezdit, skoro si odvykl řídit. Ford si nechali pro případy, kdy potřebovali převážet větší množství zboží, ale když to šlo, Percy osedlal svoji Blaze. Už to byla stará herka, dávno byly pryč časy, kdy k nim přišla jako vyjukaná kobylka tenkrát v jednačtyřicátém, ale pořád se ráda proběhla.

McNamarova usedlost byla velká dobytčí farma na téhle straně městečka Meadows, kterou většina lidí nazývala prostě jen „stanice“. Velké stavení s plochou střechou obepínala široká veranda, chráněná proti žáru slunce širokou železnou markýzou. Percy měl možnost přespávat ve stodole, ale nejšťastnější byl, když si mohl složit svůj bágl pod hvězdami. Poslední dobou nenašel moc příležitostí k táboření, protože měl plno práce s obchodem a výchovou chlapců. Teď jim bylo šestnáct a čtrnáct, oba už ho přerostli a nohu měli stejně velkou jako on; a jeden jak druhý raději trávili čas s kamarády, než aby tábořili se starým tátou. Ne že by Percy svým chlapcům nepřál nezávislost, ale stýskalo se mu po nich. K jeho nejmilejším vzpomínkám patřily chvíle, kdy sedávali u ohně, vykládali si historky a smáli se, počítali hvězdy na obloze a on je učil důležité věci, například jak si najít čerstvou vodu a ulovit si vlastní potravu.

K Vánocům každému koupil nový rybářský prut. Meg mu vyčítala, že zbytečně utrácí, když přivezl dárky z města, ale usmívala se při tom. Věděla, že něčím potřebuje zahladit tu velkou bolest po jarní ztrátě Buddyho, svého starého psa. Percy ospravedlnil své výdaje připomínkou, že z Marcuse se stává dobrý rybář a není nic lepšího, než když se tomu bude věnovat celým srdcem. Kurt, starší z chlapců, může jít po maturitě na vysokou. Byl by prvním z rodiny s vysokoškolským vzděláním, a ačkoliv se Percy snažil nedělat z toho vědu, zejména před Marcusem, byli oba s Meg na školní úspěchy staršího syna nevýslovně hrdí. Dokonce i teď, když jeho pozornost odváděla Matilda Turnerová, si Kurt dokázal udržet dobré známky. Kéž by moje matka byla naživu, přál si Percy, a mohla si přečíst všechny ty pochvaly, které učitelé o Kurtovi psali.

V křoví dřepělo horko a suché větvičky praskaly pod koňskými kopyty. Poté, co opustili stanici, byli na cestě celý den. Percy vedl starou klisnu po pěšině pomalu, klidně. Kdekoliv to bylo možné, držel se prořídlého stromoví a stínu. Před nimi se rozprostíral okraj Hahndorfu. Za chvíli budou doma.

Do zad mu pražilo slunce a z monotónního a všudypřítomného bzukotu hmyzu šla na Percyho ospalost. Suchý letní vzduch v něm vyvolal vzpomínky na dětství. Na to, jak ležel v posteli v zadním pokojíku v domě, kde bydlel s matkou a otcem, jak trénoval sluch a učil se rozpoznávat zvuky zvenku, jak si se zavřenýma očima představoval život tam za oknem.

V té posteli Percy strávil většinu svého dvanáctého roku. Pro chlapce, který byl zvyklý volně se pohybovat, nebylo snadné zůstat upoután na lůžko. Slyšel kamarády na ulici, jak po sobě pokřikují, smějí se a výskají, když si kopou s míčem, a strašně si přál být s nimi, cítit, jak mu krev tepe v nohách, jak srdce naráží do hrudního koše. Měl pocit, že se zmenšuje, jako by se smršťoval, pomalu se ztrácí, až z něho nezbude vůbec nic.

Jeho matka však pocházela z nezdolného anglického rodu a nehodlala přihlížet, jak se syn užírá sebelítostí. „Nezáleží na tom, že je tvé tělo neschopné pohybu,“ prohlásila tím pevným, nesmlouvavým tónem. „Jsou jiné způsoby, jak cestovat.“

Začala tím, že mu přečetla knížku o zábavném dobrodružství tří přátel, koaly, námořníka a tučňáka, a zázračném pudinku, který se jmenoval Albert a uměl se proměnit v jakékoliv jídlo, na které měl kdo chuť. Pro Percyho to bylo zjevení: nikdy mu nikdo knížky nečetl, ani když byl malý. Ve škole vídal knihy na stole pana učitele, ale považoval je – nejspíš pod vlivem otce – za něco náramně nudného, případně něco, co bylo za trest. Netušil, že uvnitř desek se skrývají celé širé světy plné lidí a míst a legrace a zábavy, čekající, až se k nim připojí.

Když si Percy vyslechl příběhy z dětské knížky tolikrát, že je dokázal přeříkat zpaměti, odvážil se zeptat matky, jestli mají i jiné knihy. Zaváhala, a on si zprvu myslel, že překročil nějakou neviditelnou hranici, že příběhy někam zmizí a on zůstane zase sám a jediným společníkem mu bude jeho pochroumané tělo. Ale pak matka zamumlala „Kdoví?“ a zmizela v útrobách kůlny na povozy, úplně vzadu na zahradě, kam táta nikdy nechodil.

Zvláštní představa: kdyby ho nepostihla obrna, možná by nikdy nepoznal Jane Austenovou. „Moje oblíbená,“ zašeptala matka, jako by mu svěřovala tajemství. „Ještě než jsem poznala tvého tátu.“ Neměla čas mu předčítat, jak řekla. „V městečku by všichni umřeli hlady, kdybych ti místo prodávání mléka a vajíček četla!“ S těmi slovy mu vložila knihu do rukou a mlčky a vážně pokývala hlavou. Percy pochopil. Teď byli spiklenci.

Percymu chvíli trvalo, než si zvykl na zvláštní jazyk, a některá slova pro něj byla nová, ale nic jiného na práci neměl, a jakmile do textu pronikl, nebylo cesty zpět. Pýcha a předsudek, Rozum a cit, Emma. Zpočátku se zdálo, že se tam píše o docela jiném světě, než byl ten jeho, ale čím dál tím víc v postavách Jane Austenové nacházel podobnost s lidmi od nich z městečka, se všemi jejich ambicemi, sebestředností, nepochopením a promarněnými příležitostmi, tajnostmi a bublající nevraživostí. Smál se s nimi, tiše plakal do polštáře, když se trápili, radoval se, když všechno šťastně dopadlo. Zamiloval si ty postavy – uvědomil si, jak jsou mu blízké, a i když šlo o výplod fantazie jemu neznámé autorky, cítil k nim stejnou náklonnost jako k rodičům a nejlepším kamarádům.

Když vyčerpal nevelkou zásobu knih, kterou si matka schovávala tajně v krabici v kůlně, přesvědčil ji, aby mu půjčovala další knihy z pojízdné knihovny, vždycky po třech kusech. Četl si obrácen zády ke dveřím, aby mohl schovat zakázaný román pod peřinu, kdyby z předsíně uslyšel otcovy kroky. Vždycky večer po práci chodil táta nahoru, aby chvíli pobyl u Percyho lůžka. Velký muž s bezmocným výrazem nad vlastní neschopností synovi pomoci, když se Percyho ptal, jestli se cítí lépe, a v duchu si přál, aby se synovy nemohoucí nohy uzdravily.

A možná že jeho vnitřní prosby zafungovaly, protože Percy patřil k těm šťastným. Fotbal mu pak už sice nikdy nešel a na kriketovém hřišti byl příliš pomalý, ale s pomocí dlah se znovu pozvolna rozchodil a s postupem let by těžko někdo uhodl, že ten kluk, který se při hře vždycky dobrovolně hlásil jako rozhodčí, je fyzicky méně zdatný než ostatní kluci.

Percy se knih nevzdal ani potom, i když se o tom nijak nešířil. Četl beletrii i literaturu faktu, a když začal dospívat a hledal sám sebe, našel si cestu i k poezii. Uchvátila ho Emily Dickinsonová, obdivoval Wordswortha, v Keatsovi našel přítele. Přemýšlel, jak je možné, že T. S. Eliot, jenž se narodil v Americe a vybudoval si život v Londýně, městě prodchnutém historií, kolébce všeho anglického, jež bylo pro Percyho tajuplným městem z šedého kamene, dokázal nahlédnout chlapci přímo do srdce a dokonale odhalit jeho vlastní úvahy o čase, paměti a o tom, co to znamená být člověkem ve světě.

Tyto myšlenky si nechával pro sebe. Ne snad že by se kvůli svému tajemství cítil nějak provinile, spíš proto, že ostatní chlapci v Tambille měli úplně jiné zájmy. Dokonce i Meg na něj vrhla nejistý pohled, když se jí během jejich sbližování odvážil zeptat na oblíbenou knihu. S jistým zaváháním odpověděla: „No přece Bible, co jiného?“ V té době to považoval za projev zbožnosti – což bylo nečekané a trochu překvapivé s ohledem na jiné věci, o kterých se bavili. I když později, když už byli pár let svoji a přišla na to řeč, se zatvářila zmateně a pak se rozesmála: „Myslela jsem, že mě zkoušíš, jak jsem ctnostná,“ řekla. „Nechtěla jsem, abys byl zklamaný.“

Blaze byla zbrocená potem, a tak Percy zastavil u žlabu na hlavní ulici v Hahndorfu, aby se mohla napít a odpočinout si. Sesedl z koně a uvázal otěže kolem sloupku.

Bylo po třetí hodině a ulice skýtala stín díky stovkám obrovských kaštanů, jilmů a platanů vysázených před více než půl stoletím po obou stranách. Některé podniky měly ještě otevřeno a Percyho upoutalo okno nedaleké soustružnické dílny, kde byl na policích vystavený sortiment rukodělných předmětů: misky a různé kuchyňské náčiní, drobné figurky a dřevořezby.

Percy vešel dovnitř. „Viděl jsem za výlohou figurku střízlíka,“ oslovil dívku za pultem. Zvuk vlastního hlasu ho překvapil; poprvé za celý den na někoho promluvil. „Mohl bych si ji prohlédnout?“

Dívka šla do výlohy a přinesla drobnou figurku ptáčka.

Percy si s obdivem prohlížel dřevěného tvorečka ze všech stran. Podržel ho ve světle a obdivoval jemně vyřezávanou strukturu krčku a pečlivě vypracovaná ocasní pera. Střízlík byl dokonale vyvedený, nádherná řezbářská práce.

„Chcete to jako dárek?“ zeptalo se děvče.

Postavil ptáčka na pult a přikývl. „Ona je sbírá.“

Prodavačka se nabídla, že figurku zabalí do dárkového papíru. Vzadu v místnosti, kde si chystala dárky, měla ještě kus vánočního papíru a zbytek stříbrné stužky, řekla. Alespoň všechno využije. „Zítra už by k ničemu nebyl, no ne?“

Po zaplacení si Percy strčil balíček do kapsy a popřál dívce veselé Vánoce.

„Vám taky, pane Summersi,“ usmála se. „A vyřiďte pozdrav paní Summersové.“ Asi se tvářil překvapeně, protože se zasmála: „Jsme členky Spolku venkovských žen. Paní Summersové se ten dárek bude ohromně líbit. Jednou se zmínila, že má ptáčky moc ráda, už od dětství.“

Percy si nedokázal vybavit, kdy vlastně Meg spatřil poprvé. Když o tom tak přemýšlel, znal ji odjakživa. Dlouho byla prostě jen holka z partičky dětí, které spolu kamarádily a scházely se na vyprahlých pastvinách nebo po dešti na břehu řeky a vymýšlely, co by tak mohly podniknout za zábavu. Byla takový malý ušmudlánek, ale těžko by jí to mohl vyčítat. Všichni byli vesnické děti a pranic je nezajímalo, že nejsou jako ze škatulky, leda snad když je maminky nastrojily na nedělní bohoslužbu, a i to často jen pod hrozbou výprasku.

Ale jednou se náhodou potkali, když se potloukal kolem starého měděného dolu, nedaleko kolejí, kudy jezdily vlaky z Balhannah do Mount Pleasant. Šel tam, aby utekl před tátovými pokusy „přitáhnout mu opratě“. Meg seděla na parapetu staré drtírny na rudu, rozpálenou tvář ukoptěnou od slz, soplů a špíny. Tenkrát se podivil, jak se tam nahoru u všech všudy dostala, takové tintítko. Až později, když ji poznal líp, zjistil, že za tou andělskou tvářičkou se skrývá urputná touha přežít.

Percy na ni zavolal, co se jí stalo, a ona se s ním zprvu nechtěla vůbec bavit. Nenaléhal na ni, prostě si hleděl svého a chvíli si četl ve stínu velkého cihlového komína. Pak si protáhl nohy, poflakoval se přerostlou pichlavou trávou a hledal ploché oblázky vhodné na házení žabek v přehradě. Cítil, že ho dívka pozoruje, ale dělal, že je mu to jedno. Chlapcova činnost asi vypadala jako zábava, protože se najednou beze slova objevila po jeho boku a začala hledat svoje oblázky.

A pak házeli žabky v družném mlčení, které jen občas přerušilo jeho obdivné hvízdnutí, když se jí podařil obzvlášť dobrý hod. V poledne se s ní rozdělil o sendvič a poobědvali. Jedli mlčky, ale nakonec přece jen promluvil, když zahlédl zajímavého ptáka.

„Ledňáček posvátný,“ ukázal na ptáka s načechraným bříškem na nejnižší větvi nedalekého přesličníku.

„Ba ne. To je ledňák obrovský, kukabura.“

Odmítavě zavrtěl hlavou. „Stejná čeleď, ale vidíš, že to tmavší peří je víc do tyrkysova? Podívej – až se vrhne za nějakou ještěrkou nebo broukem, uvidíš, jak se zatřpytí na slunci.“

„A co je tamto za ptáka?“

„Laločnatka.“

„A tamten?“

Percy uviděl černobílého ptáka s jasně žlutým zobákem.

„Medosavka hlučná. Copak ji neznáš? Ta se pořád ozývá.“

„A co támhleten?“ Dívka ukázala na ptáčka se zářivě modrou náprsenkou a dlouhými, rovnými ocasními pery trčícími k nebi.

„To je modropláštník – přesněji řečeno modropláštník nádherný.“

„Ta se mi líbí nejvíc.“

„To je on.“

„Jak to poznáš?“

„Samečci jsou hezčí. Samička je hnědá, jen ocásek má trochu dozelena.“

„Jako tamta?“

Percy pozorně přimhouřil oči ve směru, kterým ukazovala. „Jo, přesně taková.“

„Páni, ty víš věcí,“ poznamenala.

„Něco jo,“ přitakal.

Když byl čas k odchodu, zeptal se Meg, jestli chce jít s ním. Mohl by ji svézt zpátky do města, řekl. Stmívalo se a cestou cítil ve vzduchu déšť. Na okamžik zaváhala a pak řekla, že se vůbec nebude vracet: utekla z domova, proto je tady.

Percy si v tu chvíli uvědomil, jak je maličká. Tvářila se zarputile, ruce pevně ovinuté kolem těla, a přesto v koutku duše určitě doufala, že ji přemluví, aby se s ním vrátila. Její zranitelnost ho naplnila náhlým pocitem hlubokého smutku. A také vzteku. Každý věděl, že její táta nejde pro ránu daleko, když se rozzuří. Ve válce zažil moc zlého, jak poznamenala Percyho matka. „Ale ukaž mi chlapa, který ve válce zažil něco dobrého.“

Percy chápal, co tím myslela: tahle generace mužů se naučila, že jediný způsob, jak zapomenout na věci, které viděli a udělali, na kamarády, kteří zůstali v zákopech a roztrhala je děla, je zpít se do němoty a dostat ty děsy z hlavy tím, že si vybijí vztek na své rodině. Percy měl větší štěstí než většina ostatních. Jeho otec byl přísný, ale nebyl násilník. Násilí by vyžadovalo jeho přímou účast a to neměl v povaze.

Na zem začaly dopadat první tlusté kapky. „Jak chceš,“ pokrčil rameny. „Ale v noci ti bude zima.“

„Mám deku.“

„Chytrá holka. A určitě sis vzala něco k večeři.“

„Vzala jsem si chleba.“

Strčil knihu zpátky do ruksaku. „Páni, myslela jsi na všechno.“ Zkontroloval Princovo sedlo a zatahal za třmeny. „Akorát v rádiu říkali, že v noci bude bouřka. A chleba není nic moc, když v noci prší a je zima.“

Přes čelo jí přelétl stín nejistoty.

„Hele,“ pokračoval, „když jsem ráno odjížděl, máma zrovna dělala guláš. Vaří ho vždycky celý den, úplně stejně jako to připravovala chůva, a vždycky ho udělá hrozně moc.“

„Jaký guláš?“

„Jehněčí.“

Dívka přešlápla z jedné nohy na druhou. Vlasy teď měla docela mokré, copánky jí visely na ramena jako dva ubohé provázky.

„Tak si říkám – asi by se ti nechtělo jít se mnou a ochutnat trochu toho guláše. Jeden talíř, nebo dva. Nebo bych ti mohl trochu přinést.“

Dva talíře nestačily; dala si tři a Percyho matka ji sledovala s tichým potěšením. Susan Summersová brala otázku křesťanské lásky vážně, a když se na jejím prahu za bouřlivé noci objevil potřebný, byla to pro ni vítaná příležitost pomoci bližnímu. Nedala jinak, než že se děvče vykoupe, a když pojedli dušené maso a nádobí bylo umyté, uložila ji na kanape u praskajícího ohně, a dívka okamžitě usnula hlubokým spánkem.

„Chuděrka malá,“ vzdychla Percyho matka a přes půlené brýle se zadívala na spící dívku. „Když si pomyslím, že tam chtěla strávit noc sama.“

„Řekneš jejím rodičům, kde je?“

„Musím,“ opáčila rozhodně a ustaraně si povzdechla. „Ale než ji necháme jít, musí vědět, že u nás bude vždycky vítaná.“

Tehdy se Percy rozhodl, že na ni bude dávat pozor. Meg teď často trávila odpoledne u nich v krámě, povídala si s Percyho mámou a netrvalo dlouho a během víkendů začala vypomáhat za pultem.

„Dcera, kterou jsem nikdy neměla,“ usmívala se matka s láskou na Meg, když sčítala cifry a psala seznam dalších objednávek. „Hodná a šikovná a pohled na ni taky není k zahození.“ Později, když se Meg měnila z dítěte na ženu, poznamenala matka: „Jednou z ní bude vynikající manželka.“ Významně, ale bez zlého úmyslu zalétla pohledem k Percyho špatně pohyblivé noze. „Někdo s omezenými možnostmi by měl štěstí, kdyby se oženil s takovou dívkou.“

Minul Hahndorf a teď už projížděli známou krajinou zvlněných kopců, které se táhly daleko až k Mount Lofty. Zelené pásy vinné révy se koupaly v záři odpoledního slunce a teplým vzduchem se nesla slabá vůně levandule z Kretschmerovy květinové farmy.

Když se blížili k silnici Onkaparinga Valley, Blaze přidala do kroku. Jabloňové sady ustoupily olivovým hájům, a když přejeli balhannahský most, začala klisna pohazovat hřívou a stáčela se k vodě. Percy jí přitáhl otěže a poplácal ji po krku. „Já vím, holka.“

Až se vrátí, Meg pro něj bude mít hromadu práce. Na Štědrý den ji vždycky čekala spousta objednávek, když lidi sháněli zboží na poslední chvíli, a v půl sedmé večer se musí do kostela, protože neúčast na bohoslužbě reverenda Lawsona je nemyslitelná. Ale od chvíle, kdy opustili stanici, uplynulo už deset hodin, jen s několika krátkými přestávkami. Přestože by ze všeho nejradši byl už doma, nebylo by správné, kdyby Blaze nedopřál koupel.

Mířili dál na západ za odpoledním sluncem, ale kousek před Tambillou sešli s Blaze ze silnice a pustili se po příkrém břehu k říčce. Byl to vlastně jen potok, ve skutečnosti jeden z přítoků řeky Onkaparingy, která pramenila na úpatí hory Mount Lofty a vinula se údolím. Blaze s radostí vstoupila do vody, brodila se v proudu potoka a nosem se otírala o rákosí. Došla k místu, kde býval drátěný plot natažený mezi dřevěnými sloupky, nyní stržený, a Percy se chvilku rozmýšlel, než klisnu pobídl, že může dál. Za plotem se ocitli na pozemcích rodiny Turnerů, ale k jejich domu to bylo ještě daleko.

Když ten dům kdysi uviděl poprvé, šel právě tudy. Zvláštní – celá léta si na to nevzpomněl. Tenkrát mu bylo třináct a vracel se do krámu z rozvážky zboží. Dětská obrna ho možná připravila o rychlost na kriketovém hřišti, ale na Princovi, tátově koni, na tom byl stejně jako každý jiný. Otec byl nadmíru spokojený, protože všechno bylo lepší než najít syna v baráku s knihou v ruce. A tak nabídl Percymu, že může po škole vypomáhat s obchodem.

Na koni dojel až do Hahndorfu a ještě dál, až do Nairne, a pak zpátky směrem na Balhannah a Verdun. Piccadilly Valley už bylo přece jen trochu daleko, ale otec nikdy neodmítl žádnou objednávku, a tak se Percy prostě naučil jezdit rychleji. Ačkoliv měl jet rovnou na místo určení, chlapec vždycky rád sešel z cesty a toulal se krajinou. Tohle bylo jeho místo, tyhle kopce představovaly domov a on je miloval.

Na Willner Road nestály skoro žádné domy a nikdy tam nevozili žádné objednávky, ale Percy si tudy vždycky zajel, protože měl rád vůni akácií podél silnice, které každý srpen vypučely žlutými bambulkami květů. Léto už tenkrát končilo, ale ten den, právě toho roku, byly akácie ještě v plném květu. Percy se zhluboka nadechl, vychutnával si pocit slunečních paprsků, opírajících se do jeho košile, a příjemnou zemitou vůni eukalyptů, hlíny a sluncem rozehřátých květů. Pak se předklonil, položil se na Princova široká záda a nechal se ukolébat rytmem koňské chůze jako dítě v matčině náručí. Takto jeli nějakou chvíli, dokud chlapcovu pozornost neupoutal křik na nebi nad jeho hlavou.

Mhouřil oči k jasné, modré obloze, kde se ve velkých kruzích nechával unášet teplými vzdušnými proudy párek orlů. Sledoval je pohledem a pak pobídl Prince a prošel dírou v plotě dál ve směru, kudy dravci letěli. Vrchol kopce, nad nímž kroužili, byl hustě zarostlý. Percyho napadlo, že možná objeví jejich hnízdo. Z doslechu věděl, že orli byli pozorovaní v okolí Cudlee Creek, ale nikdy neslyšel, že by se usadili tak daleko na jihu.

Zatímco Princ šplhal neohroženě skrz řídký lesní porost do kopce, Percy se pozorně rozhlížel po korunách stromů. Hledal plošinu z klacků pokrytou listím. Prozkoumával spleť větví a nespouštěl zrak z nebe – ti orli mu nesmí uletět –, zprvu si neuvědomil, že překročil neviditelnou hranici a terén se změnil. Teprve po chvíli zaznamenal, že zvuky okolí jsou nějak jiné, jako by se nad les spustil jakýsi poklop a baldachýn korun se podivně přiblížil.

Nyní si všiml, že i vegetace kolem se docela mění. Mezi eukalypty a dlouhou žloutnoucí trávou se postupně objevovaly další rostliny, a kmeny se stříbřitou kůrou se střídaly s mohutnými duby, rozpraskanou kůrou jilmů a cedry. Zem pokrývalo ostružinové houští a po kmenech se plazily popínavé rostliny, tak husté, že se skrz ně nedalo prohlédnout na nebe.

V lesním stínu teplota poklesla o několik stupňů. Nad Percyho hlavou štěbetali ptáci – kruhoočka a loriové, vlaštovky a medosavky a modropláštníci. Všude kypěl život, ale Percy si uvědomil, že najít to orlí hnízdo je skoro bez šance.

Obrátil Prince, aby se vrátili zpátky do městečka, když vtom jeho zrak upoutala nějaká záře.

Paprsky odpoledního slunce dopadly na cosi za stromy a ta věc najednou zazářila jako pochodeň. Hnán zvědavostí Percy pobídl koně do svahu porostlého houštinami. Připadal si jako nějaká postava v knize, trochu jako Mary Lennoxová, když objevila tajemnou zahradu.

Ostružiní bylo čím dál hustší a pro koně neprostupné, a tak Percy sesedl a nechal Prince ve stínu mohutného dubu. Našel si pořádný klacek a začal si klestit cestu spletí popínavých rostlin. Už nebyl chlapcem, jehož moc neposlouchaly nohy. Stal se sirem Gawainem cestujícím za Zeleným rytířem, lordem Byronem ubírajícím se k místu souboje, Beowulfem v čele vojska proti Grendelovi. Prosekával si cestu prutem jako mečem a hra ho tak zaujala, že ho překvapilo, když se vynořil z lesa a ocitl se na místě, kde asi kdysi končila štěrková cesta.

Před ním se strmě tyčil dům – co dům, spíš hrad. Dvě vysoká patra s širokánskými okny na všechny strany, plochou střechou obepnutou zdobnými balustrádami s korintskými sloupy. Okamžitě si vzpomněl na sídlo Pemberley a napůl očekával, že uvidí pana Darcyho, jak rázným krokem vychází velkými dvoukřídlými dveřmi a s jezdeckým bičíkem pod paží sbíhá po kamenném schodišti, klesajícím v elegantním oblouku ke kruhovému nádvoří, kde teď Percy stál.

Pak mu došlo, co je to za místo. Dům, který postavil pan Wentworth. Jak extravagantní, říkala většina lidí, postavit si takový palác uprostřed pustiny, kde lišky dávají dobrou noc. Jedině láska nebo šílenství, případně notná dávka obojího, může člověka dohnat k takovému nápadu, a dokonce ho posléze realizovat. Jistěže v Adelaide Hills nebyly honosné kamenné domy ničím neobvyklým. Od prvopočátků osidlování Jižní Austrálie si zámožní šlechtici pořizovali pozemky a stavěli na nich venkovská sídla, kde mohli přečkat léto v přívětivějším podnebí. Ale tento dům se nepodobal ničemu, co Percy dosud viděl.

Pan Wentworth si nechal vypracovat plány v Londýně a z Anglie si přivezl i řemeslníky. Náklady se vyšplhaly do astronomických výšin – stavba vyšla čtyřikrát dráž, než stál druhý nejlepší dům v Jižní Austrálii. Představte si, vyhodit tolik peněz, šeptali si lidé nevěřícně, a nakonec v tom obrovském, obludném baráku bloumáte sami.

Percy musel uznat, že dům je opravdu obrovský – to musel vidět každý, kdo má oči –, ale neřekl by, že je obludný. Naopak. Připomínal mu ilustraci z obálky jeho oblíbené knihy.

Od toho dne se tam vracel, kdykoliv to šlo. Kamarádům se o domě nezmínil. Alespoň ne zpočátku. Vždycky když na dům pomyslel, zmocnil se ho zvláštní majetnický pocit. Dům si ho sám vybral, aby se mu ukázal. Ale být jediným strážcem tak obrovského tajemství se brzy stalo přítěží a Percyho už unavovalo, že je na to sám. Ten objev byl tak úžasný, že už to dál nevydržel. Ale hned jak své tajemství prozradil, začal litovat. Kamarádi chtěli dům vidět na vlastní oči, podívat se dovnitř. Když rozbili okno, aby se tam dostali, Percy cítil, jako by sám utrpěl zranění.

Párkrát následoval své druhy dovnitř. Zůstala tu většina nábytku, teď zakrytého plachtami proti prachu, který si pan Wentworth nechal poslat z Anglie. Na zdi nad schodištěm visela velká podobizna starého pána. Percy měl pocit, jako by se na něj ty oči dívaly – vyčítavě, zrazeně –, a zastyděl se. Později, když už znal příběh Edwarda Wentwortha, pochopil ten vyčítavý pohled. Dům byl postaven z lásky, jenže mladá žena, jež mu byla inspirací, zemřela při plavbě do Austrálie na úpal. Pan Wentworth, který na ni čekal v přístavu v Adelaide, se z té zprávy nikdy nevzpamatoval, zavřel se v domě a zůstal sám se svým žalem. Z domu se stala svatyně jeho zlomeného srdce.

Kamarádi se nakonec domu nabažili a vydali se vstříc novým dobrodružstvím. Ani Percy už neměl tolik času: oženil se s Meg, převzali obchod a pak přišla válka. Po čase se dozvěděl, že dům koupil nějaký člověk ze Sydney. Jmenoval se Turner, a když válka skončila, začalo se po městě povídat, že se tam na jaře nastěhuje se svou manželkou, která je z Anglie.

To bylo před čtrnácti lety. Od té doby místo doznalo značných změn. Majitelé zkultivovali okolní pozemky, pročistili porost kolem domu a objevili při tom pozůstatky někdejší zahrady pana Wentwortha. Aby dali dům do pořádku a zvelebili okolí, povolali mnoho dělníků a řemeslníků zblízka i zdaleka a vynaložili na zvelebení sídla značné finanční prostředky (alespoň se to říkalo mezi lidmi).

Percy tam často jezdil s objednaným zbožím, a pokaždé když přijížděl po ladně se vinoucí cestě k domu, musel nad tou proměnou žasnout. Někdy, když na nejzápadnějším místě stoupání zastavil, aby Blaze nabrala dech, zahleděl se skrz tu krásnou zahradu k domu a obdivoval zelené trávníky a kamenné zídky, lesní jabloně a kamélie. Na zlomek sekundy, když se trochu zasnil, skoro viděl – jako skrz nějaký závoj –, jak tohle místo vypadalo kdysi, zarostlé a divoké, předtím než se sem nastěhovali Turnerovi…

Dnes ale nešel až k domu. Blaze se nechtělo šplhat nahoru na Wentworth Hill a Percy neměl čas. Povolil otěže a nechal ji, ať si jde, kam sama chce. Věděl, kam má namířeno. Koňská babička mířila na sever k místu, které měla nejradši, tam, kde se břehy potoka lemované vrbami rozšiřovaly a hluboké tůně lákaly ke koupání.

První, co spatřil, a přišlo mu to zvláštní, byl pestrobarevný praporek na větvi té největší vrby.

Percy přitáhl Blaze otěže a dlaní si zastínil oči proti slunci. Teď už to viděl. Pod stromem leželi na dece nějací lidé a měli s sebou košíky. Uspořádali si piknik, došlo mu. Do větví stromu vedle vlajky někdo rozvěsil papírové vánoční řetězy.

Percyho to trochu udivilo. Uprostřed léta, v tuhle denní dobu na sklonku odpoledne, každý rozumný člověk zůstal doma a dělal všechno pro to, aby se vyhnul vedru. Percy by rozhodně nečekal, že tu někoho potká. Poplácal Blaze po rozpáleném krku a uvažoval. Pohyboval se na cizím pozemku, a ačkoliv věděl, že jim to nebude vadit – paní Turnerová mu sama řekla, že si může přes pastviny zkrátit cestu, když rozváží zboží –, nerad by, aby to vypadalo, že zneužívá její laskavosti. Jako každý muž ve městě i on byl trochu vyvedený z míry, když sem paní Turnerová přijela. Do Tambilly se noví lidé stěhovali jen zřídka, natož do Wentworthova sídla, a paní Turnerová byla velmi kultivovaná, důstojná a velice anglická.

Měl by se obrátit a zamířit zpátky. Ale kdyby se probudila a viděla ho, jak se krade pryč, nebylo by to ještě horší? Nevypadalo by to podezřele?

Později – a v následujících dnech, týdnech a letech se ho na to budou ptát mnohokrát, a nejen policisté při výslechu – bude říkat, že mu šestý smysl prozradil, že všechno není tak idylické, jak to vypadalo. Sám sobě kladl otázku, jestli tomu tak opravdu bylo; zda mu ta scéna skutečně připadala hrůzná, nebo si to jen přimyslel kvůli tomu, co pak následovalo.

S jistotou si pamatoval jediné: že jemně pobídl Blaze a zamířil k Turnerovým pod vrbou.

Spící děti, jak si vzpomínal, mu připadaly jako rytiny v matčině vzácné rodinné Bibli, kterou si přivezli její prarodiče, když emigrovali z Liverpoolu. Takoví krásní andílci, všichni, i ten chlapec, John. Blonďaté kučery, jaké měl i jejich otec, když byl malý, oči neuvěřitelné barvy moře – až na nejstarší holčičku Matildu s tmavými vlasy a zelenýma očima, která jako by z oka vypadla matce. Matildu trochu znal. Chodila s Kurtem do třídy už od prvního ročníku a v poslední době v sobě našli jisté zalíbení. Matilda ležela ve stínu kmene nejbližšího stromu, slaměný klobouček na zemi vedle sebe. Vlahý větřík si pohrával s lemem její sukně. Nohy měla bosé.

Druhé dvě děti ležely na dece s matkou, jenom v trenýrkách, s ručníky omotanými kolem trupu, jako by se chtěly osušit. John ležel na zádech, zatímco holčička Evie se choulila na boku s nataženou pravou rukou. Percy si při tom pohledu vzpomněl, kolikrát vzal své syny, aby se vykoupali – k říčkám a jezerům v okolí, ale také k moři na pláž Port Willunga a do Goolwy a na další místa, kam ho jako chlapce bral jeho otec a spolu chytali ryby a hledali mušle. Úplně cítil tu slastnou ospalost, když po koupání mokrá kůže osychala na sluníčku.

Na nejsilnější, vodorovně směřující větvi vrby visela starodávná proutěná postýlka. Od Meg věděl, že paní Turnerové se nedávno narodilo miminko. Zrovna přišli z kostela, bylo to tak měsíc, dva, a ona se zastavila před zrcadlem v předsíni, sundala si klobouk a rozpustila vlasy.

„Víš, že paní Turnerová už má miminko?“ zavolala na Percyho, jenž právě v kuchyni napouštěl vodu do konvice. „Takového drobečka s vážnou tvářičkou.“

„Neříkej,“ zareagoval tenkrát Percy.

„To už je čtvrté, je prostě lepší než já,“ zasmála se Meg. „Ale mně to stačí, nechci, aby moje děti měly přesilu.“

Potom viděl paní Turnerovou ve městě. Bylo to před pár týdny, šla s miminkem v náručí a on je málem porazil, když vycházel z obchodu. Celý zrudl rozpaky, ale ona se na něj usmála, jako by skutečnost, že ji málem ušlapal, bylo jen bezvýznamné nedopatření.

Percy tehdy nesl na zádech velký pytel mouky pro nějakého zákazníka, a tak ani nemohl smeknout klobouk a místo toho jen kývl na pozdrav. „Jak se máte, paní Turnerová?“

„Výborně, děkuji – obě se máme moc dobře.“

Sledoval její pohled a uviděl tvářičku miminka vykukující z povijanu. Pár inkoustově modrých očí a nad nimi bledé čílko nakrčené v jakémsi moudrém výrazu, jaký mají všechna novorozeňata a který zmizí s prvním úsměvem.

„To je ale malinké,“ podivil se.

„Je to pravda, co se říká. Člověk rychle zapomene.“

Na chodníku se k nim připojila Meg a začala se nad děťátkem rozplývat a mnoha slovy se paní Turnerové omlouvala za Percyho nešikovnost. „On takový není, ten můj Percy, ale když udělá botu, tak to stojí za to. Doufám, že vám ta sardelová pasta, co jsem vám poslala, chutnala?“

„Byla vynikající, paní Summersová, a bylo jí až až. Zrovna jdu za vámi, abych se ujistila, že jste mi to nezapomněla připsat na účet. Chtěla jsem zavolat, ale poslední dobou mi to nějak nemyslí.“

„To se ani nedivím,“ prohlásila Meg a prstem lehounce pohladila miminko po tvářičce. Chovala se tak přirozeně a nenuceně, až si Percy připadal ještě hloupěji. „Ti mrňousci vědí, jak na nás, co? A ona je tak hezoučká, úplně rozkošná.“

Ona. Jak to může Meg vědět, pomyslel si Percy. Vrhl na ni zkoumavý pohled, neuvidí-li známku žalu nebo závisti či něco takového. Ale ona se jen usmívala na spící miminko.

Při pohledu na paní Turnerovou ležící na dece Percymu zahořely tváře, jako by ji okukoval schválně. V tom výjevu pod vrbou bylo něco intimního, zranitelného: tady spí rodina, spolu, na dece se ještě porůznu povalují pozůstatky oběda – talířky a šálky, kůrky od sendvičů a drobky z koláče.

Pak ho zarazil ten nehybný klid. Bylo to skoro nepřirozené.

Sundal si klobouk. Později se bude zamýšlet nad tím, proč to vlastně udělal, co ho k tomu přimělo. Uvědomoval si zvuk vlastního dechu: nádech a výdech, nádech a výdech.

Na zápěstí mladší dívky se něco pohnulo, všiml si. Opatrně se o krok přiblížil. V tu chvíli spatřil průvod mravenců, jak si to šine po jejím těle, po paži a dál ke zbytkům jídla po pikniku.

Jinak se nepohnulo vůbec nic, všechno bylo klidné a tiché. Žádné záškuby svalů ve spánku. Nikdo nezívl, nezavrtěl se, když kůži ovanul vánek. Žádný hrudník se nezvedal.

Přistoupil k paní Turnerové a klekl si vedle její hlavy. Naslinil prst a přidržel jí ho u nosu, přál si, aby ho zastudil její výdech. Uvědomil si, že se mu prst třese. Zahleděl se stranou do dálky, jako by to mohlo pomoci, jako by ji mohl přimět dýchat, když se lépe soustředí.

Nic. Vůbec nic.

Percy ustoupil. Zakopl o košík s jídlem a trhl sebou, když příbory a nádobí zařinčely. Pořád se nikdo nehýbal. Nikdo z nich nepohnul ani brvou.

Třesoucíma se rukama si zase narazil klobouk na hlavu. Pokoušel se ukočírovat myšlenky zběsile vířící hlavou. Poznání, šok, strach – snažil se všechny ty pocity potlačit a přemýšlet, co dál.

Blaze stála vedle a Percy bez dalšího zaváhání popadl její otěže, vyhoupl se do sedla a rozjel se odtud pryč, aby vyhledal pomoc.

PRVNÍ ČÁST

KAPITOLA PRVNÍ

Londýn, 7. prosince 2018

Vždycky když byla Jess smutná, naštvaná, nebo jen cítila nevysvětlitelný neklid, navštívila Muzeum Charlese Dickense na Doughty Street. Bylo něco nesmírně uklidňujícího na tom, když si po procházce jednotlivými sály muzea sedla k hrnku anglického čaje. Někdy poslouchala audioprůvodce, i když ho slyšela tolikrát, že už všechno znala zpaměti, ale líbil se jí ten hlas.

Muzeum objevila během prvních měsíců svého pobytu v Londýně. Bylo jí jednadvacet, bydlela v podkroví u tety matčiny někdejší spolužačky a pracovala na částečný úvazek v zaplivané hospodě poblíž nádraží King’s Cross. Jednoho dne, když přišla do práce moc brzy, rozhodla se, že se půjde projít po okolí. To byla její oblíbená činnost, potulovat se a koukat kolem sebe, štípat se do tváře v úžasu, že tu vůbec je, na tomhle místě s dlážděnými ulicemi, pivními půllitry a úzkými ulicemi řadových domků. V městě plném básníků, malířů a dramatiků, na březích líně se ploužící věčné řeky Temže.

V rámci zkoumání a objevování se bez určitého cíle vydávala do různých směrů. Jednou došla až na konec ulice a ocitla se na Doughty Street s úpravnými cihlovými domky, a tu si všimla reklamní cedule na chodníku před domem číslo čtyřicet osm která hlásala, že se zde nachází Muzeum Charlese Dickense. V té chvíli se jí vybavily tisíce hodin, kdy jako malá lehávala na zahradě u babičky v Sydney s knížkou v ruce, a bez rozmýšlení vyběhla po betonových schodech a opřela se do černých lesklých dveří. Čas se rozplynul. Okouzlení tím, že je v Anglii, poznání, že jména a místa, která znala z románů, jsou skutečná, ji dosud neopouštělo, a Jess si uchváceně uvědomovala, že těmito sály kdysi kráčel sám Dickens, jedl u tohoto stolu, skladoval víno ve sklepích tam dole.

Toho dne přišla do práce pozdě a dostala napomenutí, a zakrátko i druhé, což nakonec mělo za následek propuštění. Zůstala bez práce, ale viděla v tom další příležitost a řízením štěstěny sehnala místo v malé cestovní kanceláři ve čtvrti Victoria, kde potřebovali někoho na psaní textů pro informační brožury. A tak dokonalou souhrou okolností mohla Dickensovi poděkovat za svou začínající kariéru novinářky.

Podle nálady a rozpoložení si vždy oblíbila tu kterou expozici. V poslední době měla na důkladné prohlídky času víc než dost. Například ráda postávala někde v rohu u stolu pod oknem a dlouze si prohlížela nedokončený obraz od Roberta Williama Busse, na němž Dickens spí ve starém dřevěném křesle, obklopen postavami, jimž vdechl život. S oblibou se vždycky zaměřila na některou z nich a vybavovala si vzpomínky z doby, kdy se s nimi setkala poprvé. Když se zamyslela, musela žasnout nad tím, jak se představy anglického spisovatele z minulého století prolínaly se zážitky holčičky vyrůstající v dalekém Sydney.

Když si dnes obraz prohlížela, napadlo Jess, že se postavy obklopující autora zdají trochu hrozivé, jako by ho pronásledovaly, jako by mu nechtěly dopřát chvilku klidu ani ve spánku. Tenhle stav mysli Jess znala. Přesně tak se cítila od doby, kdy dostala Nápad. Popravdě, trochu se tak cítila celý život. Když ji přepadla nějaká myšlenka, ustavičně se na ni soustředila, trápila se jí tak i onak, a nepřestala, dokud ji nevyřešila, nenašla, nedokončila. Od spolehlivých zdrojů věděla, že tahle vlastnost může člověka přivést k šílenství. Spousta lidí Jess říkala, že jí chybí kázeň, že se nedokáže ničemu věnovat pořádně, a že kdo je zvědavý, bude brzo starý. Ovšem nikdo nemohl popřít, že právě tato vlastnost byla velice užitečná pro její práci.

Ta myšlenka ji napadla před týdnem. Tenkrát jela podzemkou domů z knihovny, a když vystoupila v Hampsteadu, všimla si, že jednou z vystupujících byla velice stará paní, prohýbající se pod tíhou dvou naditých nákupních tašek s nápisem Sainsbury. Jess jí nabídla pomoc, a nakonec doprovodila dámu domů, do jedné z těch georgiánských staveb z tmavočervených cihel na Well Walk mezi hospodou a Gainsborough Gardens. Během cesty a potom, když seděly u konvice čaje, si Jess vyslechla vyprávění o životě své nové známé, i to, že její dům kdysi patřil Johnu Keatsovi. Dokonce i to, jak coby novomanželka objevila dopis, který básník napsal Fanny Brawneové, zastrčený hluboko ve škvíře mezi dřevěnými schody.

Tato úžasná skutečnost přiměla Jess přemýšlet o všech ostatních domech, kolem kterých každý den procházela. Všudypřítomná historie, hmatatelné nánosy času, kamkoli se člověk podívá, všechno tohle ji na Londýně fascinovalo, a i po dvaceti letech ji to hluboce stimulovalo. Nebylo by úžasné vybrat si náhodně některou ulici a promluvit si se současnými obyvateli každého domu, propojit jejich dnešní situaci se vším, co dokázala zjistit o předchozích obyvatelích a vlastně o historii domů samých? Byla by to oslava všudypřítomnosti příběhů a všech těch neviditelných paralel vytvářejících rámec našich životů. Kolik pozoruhodných detailů se musí skrývat na zaprášených schodištích města – drobných a intimních, ale i výjimečných.

Než Jess urazila krátkou vzdálenost z Well Walk ke svému domku ve stínu New End School, měla už v hlavě představu celé série článků. Odemkla dveře, zula se a zamířila přímo do pracovny. Setmělo se a místností se rozlévala modrá zář monitoru, a zatímco žena bádala, otevřených záložek na obrazovce přibývalo. Když vstala od počítače, měla už hotový podrobný nástin, stručné shrnutí a také seznam redaktorů, kteří by mohli mít zájem o publikování.

Po všem tom nadšení z tak geniálního nápadu přišlo čekání, které bylo nesnesitelné. Po tolika letech práce na plný úvazek si na to Jess stále nemohla zvyknout. Poslední z redaktorů, které oslovila, se jí ozval včera a prohlásil, že ten nápad vypadá slibně, ale bude ho muset prezentovat v rámci „vyšších článků řetězce“ a dá jí vědět ještě před víkendem. Dnes byl pátek a Jess si připadala jako na trní. Věděla, že se určitě nedokáže na nic soustředit, a tak se vydala pěšky z Hampsteadu přes Primrose Hill a Regent’s Park a došla k muzeu, právě když otvírali. Za chvilku už seděla v čajovně, dopíjela svůj darjeeling a dojídala plátek banánového chlebíčku. Došlo jí, že se dopustila smrtelného hříchu freelancera: citově se zaangažovala do své představy dřív, než dostala zelenou z redakce, která by byla ochotná její článek koupit a otisknout. Nemohla si dovolit psát pro vlastní potěchu.

Rozpočty redakcí se snižovaly, malé nezávislé noviny zanikaly, zprávy se spíše přejímaly, než aby si je novináři zjišťovali sami. Spousta novinářů byla propuštěna a teď se snažili uživit na volné noze. „Aspoň můžeme být flexibilní,“ ujišťovali se navzájem zpočátku s poněkud nervózním optimismem. Bylo jich ale příliš mnoho a k publikování toho bylo moc málo. Čtenáři, jak jim bylo řečeno, nemají trpělivost číst sáhodlouhé články, takže byla tendence zkracovat texty a tím pádem se snižovaly honoráře. Uživit se jako žurnalista bylo prakticky nemožné. Pár Jessiných přátel znovu začalo studovat, někteří si „dali pauzu“, jiní rozprodávali majetek či dokonce těžili bitcoiny.

„A co třeba nějaký scénář?“ zeptala se jí kamarádka Rachel ve snaze poradit. „Četla jsem, že se teď natáčí kdeco. Netflix, Amazon, vždyť to slyšíš ze všech stran, určitě by po tom skočili. Jak se jmenuje ten novinář, co napsal ten film – Ohňostroj něco?“

„Tom Wolfe? Ohňostroj marnosti?“

„Jo, ten! Napiš něco takového.“

„On nenapsal scénář, ale knihu.“

„Tak napiš knihu. Jsi spisovatelka, ne?“

Rachel to myslela dobře a nejspíš si nezasloužila Jessin tvrdý pohled. Jess sice znala několik bývalých novinářů, kteří psali knihy, ale jen jeden z nich získal skutečnou smlouvu v nakladatelství, a čím méně se o něm a jeho novém životě mluvilo, tím lépe. Nezmínila se o tom, že román Ohňostroj marnosti (stěžejní dílo osmdesátých let!) byl ve skutečnosti publikován po částech v sedmadvaceti dílech v časopise Rolling Stone. (Dvacet sedm!)

Jess si u svého stolku v koutě muzejní čajovny nalila do šálku poslední zbytek darjeelingu. Právě odkládala konvičku zpátky, když ji na stole zaujal letáček s drobnou kresbou Dickense. On by se nenechal semlít celosvětovým hospodářským poklesem. Jeho pracovitost byla legendární: patnáct románů, pět novel, deset dětí, nesčetně povídek, poezie i divadelní hry, turné po celém světě a nezanedbatelná filantropická činnost, jež měla dopad na společnost. Na druhou stranu výhodou mu byla manželka, která se starala o jeho potřeby – a nejspíš i manželčina sestra.

Jess pevně smotala ubrousek a zastrčila ho pod nůž. Skutečnost byla taková, že už jí chybělo zase se ponořit do nějakého dlouhodobého projektu, cele se věnovat rešerším a nemyslet na nic jiného. Zastesklo se jí po dobách, kdy hledala odpovědi a pak se podělila o své příběhy. Věděla, že to zní podivně, ale tehdy byla skutečně přesvědčená, že dělá důležitou práci. Odhalovala pravdu o mocipánech v zájmu těch, kteří neměli tu možnost, vrhala světlo na konání lidí, kteří vládli a vedli tuto zemi, a mohla je tak vést k odpovědnosti. Copak v této době falešných zpráv a konspirací na sociálních sítích není poctivá žurnalistika důležitější než kdy dřív? Ne že by Jess čekala, že změní svět, jenom toužila dělat něco, co má smysl.

„Smysl má splácení hypotéky,“ konstatovala Rachel.

Hypotéka, ano. Rachel měla pravdu. Jestliže prací získá smysl života i peníze na zaplacení účtů, lze to považovat za vrcholný úspěch. Pracovat, aby člověk dosáhl duchovního naplnění, to je luxus, který si většina lidí na této planetě nemůže dovolit. Přesto se těžko smiřovala s nutností zavalovat čtenáře bombastickými články o povrchních módních trendech v oblékání nebo pití kávy. Jess měla někdy pocit, že svými články znečišťuje Zemi stejně, jako kdyby vyráběla plastová brčka.

Znovu vzala do ruky mobil a zamračila se na displej. Pořád nic.

Ještě tu byla možnost, že z redakce přijde e-mail, ale říkali, že zavolají.

Jess mrkla na příchozí poštu.

Zkontrolovala mobil, je-li zapnuté zvonění.

Položila telefon a vzhlédla, když do čajovny vešla nějaká hlučná rodina. Okamžitě nastal rozruch a Jess chvíli trvalo, než zhodnotila situaci: plačící miminko v nosítku, které měl muž na břiše, a asi pětileté dítě promočené deštěm a vynucující si pozornost, které vlekla žena za ruku. Motali se v útulném prostoru čajovny, svými batůžky křiklavých barev naráželi do židlí i do zdí a hledali volný stůl.

Jess pohlédla do očí matky a poznala, že tohle je člověk na pokraji sil. „Zrovna jsem na odchodu,“ ukázala na svůj prázdný hrnek.

Rozhodla se, že zpátky do muzea se už nevrátí. Místo toho se vydá do knihovny. Možná by mohla začít s pátráním po historii Well Walk. Ne že by přímo začala s psaním, jen se chtěla ujistit, že bude připravena, až zazvoní telefon.

Otevřela dveře muzea, vyšla ven a začala se přehrabovat na dně tašky. S prvními kapkami deště, které jí dopadly na hlavu, se jí vybavil deštník opřený o lavici doma v kuchyni. Zvedla hlavu k šedé obloze a ta jí vrátila zamračený pohled. Než doběhne na metro, bude úplně promočená. Už se chtěla vrátit dovnitř, když zahlédla taxík na Guildford Street. Taxík byl luxus, který si Jess v těchto dnech nemohla dovolit, protože každý drobák šel na hypotéku, ale když v dálce zahřmělo, zvedla ruku a mávla na vůz. Až se s Rachel sejdou v pátek na drink, bude si muset vystačit s jednou sklenicí vína. Její chyba, pořídit si bydlení v části Londýna, kde velká sklenice červeného vyjde na dvacet babek.

Přesně ve chvíli, kdy lezla na zadní sedadlo taxíku, zazvonil telefon. Spěšně si ho přirazila k uchu. „Haló, mohl byste chvilku počkat?“ řekla, vklouzla na deštěm zacákané sedadlo a odložila tašku. „K Britské knihovně, prosím,“ oznámila řidiči. Hlučně za sebou zabouchla dvířka, a když řidič provedl elegantní otočku a vyrazil na západ, konečně se mohla věnovat telefonu. „Promiňte,“ řekla, „už jsem tady.“

„Jess? Je to Jessica Turner-Bridgesová?“

Jess se napřímila a snažila se nedat najevo nedočkavost. „U telefonu.“

Navždy si bude pamatovat vůni teplého vzduchu vycházejícího z topení auta a neúnavný pohyb snaživých stěračů. Šok z toho, čeho se telefonát týkal, byl ještě umocněný skutečností, že čekala docela jiný hovor. Protože to vůbec nebyl redaktor z časopisecké přílohy, ale hlas z dávných časů a z velké dálky, z jiného života, jenž jí oznámil tu nejhorší možnou zprávu. Zprávu, které se děsila od chvíle, kdy opustila Sydney a zamířila do Londýna.

KAPITOLA DRUHÁ

„Jak to, že spadla?“ Rachel se uvelebila na jejich obvyklém místě v přítmí boxu s polstrovanými sedáky v zadní části restaurace, kam chodily na tapas, na rohu Heath Street a Church Row. „Copak nemá pečovatele, který se o ni má starat?“

„Odpoledne si vzal zrovna volno,“ vysvětlovala Jess. „Měla být v knihovně a psát dopisy – tak ji tam Patrick nechal. Nevím, na co myslela. Už byla po jídle. Ložnici měla přímo naproti přes chodbu. Nebyl důvod, aby chodila po domě.“

A už vůbec ne na schody do horního patra. Právě tohle Jess nešlo do hlavy. Za celou dobu, co žila s babičkou v domě s výhledem na přístav, nepamatovala, že by se Nora byť jen přiblížila k podkroví. Ani Jess by tam neměla chodit. Bylo to jedno z mála míst, kde měla zakázáno si hrát, když byla malá, kvůli nebezpečným, příkrým schodům. Přirozeně že zákaz měl na Jess opačný účinek – kolikrát se jen do úzké podkrovní místnosti se šikmými stěnami tajně vplížila. Nikdy se však nestalo, že by ji tam Nora načapala, že by se vůbec pokusila po těch schodech vylézt. V tak velikém domě, jako byl Darling House, to ani neměla zapotřebí. Všechno, co mělo nějakou hodnotu, i to ostatní, se nacházelo ve skříních a poličkách či zásuvkách v pokojích v přízemí.

Jess hleděla do sklenice s vínem, které ucucávala od chvíle, kdy se tu s Rachel sešly. Tohle byl špatný den pro rozhodnutí omezit výdaje, ale opravdu neměla na výběr. Telefonní rozhovor v taxíku ji tak rozhodil a byla natolik rozčilená, když se pokoušela zjistit od babiččiny hospodyně co nejvíc – bohudík paní Robinsonová zapomněla u babičky tašku s nákupem a vrátila se pro ni –, že požádala řidiče, aby ji odvezl až domů do Hampsteadu. Kvůli rozkopaným ulicím v New End musel jet objížďkou po West Heath Road a taxa za jízdu se nakonec vyšplhala na téměř pětadvacet liber. „Prostě nechápu, proč tam lezla. Vždyť to nejsou ani pořádné schody. Jsou strašně strmé a není tam vůbec vidět.“

Rachel se opatrně zeptala: „Kolik jí je?“

„Skoro devadesát. Vím, co si myslíš, ale pořád jí to pálí.“

Rachel mírně pokývala hlavou, ale Jess poznala, že to moc nechápe. Nora nebyla nemohoucí stařenka, která neví, co dělá, a každou chvíli zapomene, kam jde, a čirou náhodou vyleze po strmých stupních na půdu, i když původně měla v úmyslu přejít chodbu do ložnice. Nora byla impozantní žena a perfektně jí to myslelo. Věk se na ní neprojevoval ani v nejmenším. Po rozvodu založila nadaci Nora Turner-Bridges Group, ještě v době, kdy ženám – zvláště svobodným – nebylo přáno mít jiné zaměstnání než sekretářka nebo prodavačka. Dodnes, i po šedesáti letech, Nora každý den volala do kanceláře, aby si vyslechla, co je nového.

Fakt, že Rachel Noru neznala, najednou mezi kamarádkami otevřel propast a Jess náhle zabolelo u srdce, zachvátil ji izolující pocit paniky. Ráda by přítelkyni vysvětlila, že Nora je moudrá, neohrožená a věrná až za hrob. Že si k sobě vzala Jess, milovala ji jako dceru a nikdy jí ani náznakem nedala najevo, že by pro ni bylo nepohodlné znovu si pověsit na krk děcko. Jess žila v přesvědčení, že je vytouženým, vzácným darem. Druhá šance, říkávala Nora ve vzácných okamžicích, kde se jí v očích objevil ten smutný, nepřítomný pohled. Byly si druhou šancí navzájem.

U vedlejšího stolu se pronikavě zasmál důležitě se tvářící vousáč. Jess pohlédla tím směrem a pocit osamělosti zmizel tak náhle, jako se objevil. Řekla prostě: „Nora není jako ostatní. Ona je naprosto svá.“

„To už jsem někde slyšela.“

Jess se s tímhle názorem v dětství setkávala často, nejen u Nory samé, která s oblibou říkávala Jess, že je „pravá Turnerová“, zvláště když jí to šlo ve škole nebo vynikla úspěchem v plaveckém oddílu či rozdrtila soupeře v debatní soutěži. Tenkrát se to přirovnání Jess moc líbilo. Teď, s přihlédnutím k sestupné trajektorii své životní dráhy, ji to přivádělo do rozpaků. „Ne,“ prohlásila. „Nora je jediná svého druhu.“

Rachel položila ruku na Jessinu. „Co říkali v nemocnici?“

„Vlastně skoro žádné podrobnosti neznám. Hned jak jsem domluvila s paní Robinsonovou, volala jsem do nemocnice, ale doktor už tam nebyl a sestry se zrovna střídaly. Doufala jsem, že by mi mohly něco říct, ale sestra, se kterou jsem mluvila, věděla jen, co měla Nora v kartě: upadla, uhodila se do hlavy a zlomila si zápěstí, je stabilní, ale spí. Mám prý zavolat zase ráno.“

„V Sydney už bude ráno za chvilku, ne?“

„Dneska v osm večer.“ Jess se podívala na hodinky. Ještě musí hodinu počkat. „To už bude mít službu její doktor. Podle toho, co mi řekne, se rozhodnu, jestli tam poletím.“

Rachel se zatvářila překvapeně: „Do Austrálie? Kdy?“

„Zítra večer. Zamluvila jsem si letenku a mám čas do rána, abych ji potvrdila.“ Nezmínila se, že si může dovolit jen jednosměrný let.

„To ale přijdeš o to ocenění.“

„Já vím.“

„Ale už jsme koupily ty šaty, chtěla ses předvést!“

„Je to škoda, ale asi budu muset počkat na další příležitost. Jestli zjistím, že mě Nora potřebuje… kdo jiný by s ní byl?“

„Tvoje matka?“

„No tak, prosím tě,“ zakoulela Jess očima.

„A víš jistě, že neuvažuješ o návratu právě proto, že zmeškáš vyhlašování cen?“

„Rozhodně ne.“

Rachel se napila vína a významně se zahleděla někam za Jessino levé rameno.

„Fakt ne. Ujišťuju tě, že s tímhle jsem absolutně v pohodě.“

„A když doktor řekne, že je babička v pořádku, tak bys to mohla o pár dní odložit, ne? Takže bys stihla obojí. Jít na vyhlášení cen, vzít si ty fantastické šaty, předvést Lotrovi, že jsi absolutně v pohodě, a udělat dojem na každého redaktora, kterého potkáš. Hned v úterý ráno můžeš nastoupit do letadla s pocitem, že jsi vyhrála. Do Vánoc budeš zpátky.“

„To by možná šlo,“ přitakala Jess, spíš aby kamarádku uklidnila, než že by o tom skutečně uvažovala. Popravdě při představě, že se nebude muset zúčastnit vyhlašování cen, ji zaplavila neskonalá úleva. Po Mattovi se jí opravdu nestýskalo, a kdyby na sebe narazili, vůbec by ji to nerozhodilo. Vždyť se od rozchodu párkrát viděli, při jedné příležitosti dokonce i s Maxine. Jsou přece dospělí a vědí, co se patří. I když jisté hranice tu existovaly. „Musím si to rozmyslet.“

„Fajn.“ Rachel sklouzla ze sedačky. „A už to proboha dopij, ať si můžeme objednat další, až se vrátím.“

Jess sledovala Rachel mizející směrem k záchodům a pak se zastavila u skupinky lidí asi o dekádu mladších, než byla ona. Tváře měli rozpálené veselím, jak to bývá, když v pátek večer sedíte v rušném podniku mezi přáteli u dobrého jídla a pití v nejskvělejším městě na Zemi a máte plné kapsy peněz a před sebou nic než volný víkend.

Jak si je tak prohlížela, pohledný mladík na konci stolu pronesl něco komického, co ostatní rozesmálo, a dívka vedle něho se pobaveně usmála s majetnickým výrazem prozrazujícím, že ti dva jsou pár. Jess se v duchu vrátila k dobám společných večeří s kamarády. Jeden čas s Mattem tvořili taky takový pár. Vzpomněla si na jednu zvlášť zábavnou scénku, kterou vždycky dávali k dobru, když někoho z okruhu přátel potkalo to neštěstí, že se stal rodičem. Jess si stěžovala, jak má náročnou práci, a Matt jí přitakával a s potměšilým úsměvem dodával, že on navíc není mateřský typ. Načež následoval smích.

Nicméně nebyli těmi, kdo se smějí naposled. Totiž ona se nesmála. Neměla práci, přítele ani dítě, zatímco Matt měl novou mladou ženušku, rozkošnou pětiměsíční dceru a stal se hlasatelem evangelia o zázracích otcovství. Potom, co jeho článek, jak se stal otcem, sklidil ohromný úspěch, vycházel mu v Daily Mail pravidelně sloupek. „Fotr z Londýna“, tak byly sloupky nadepsané, přičemž na začátku slova „fotr“ bylo původně L, opravené na F, což mělo znamenat, že někdejší Lotr seká latinu. Jess se dokonce doslechla, že mu má vyjít kniha.

Vypila víc vína, než měla v úmyslu, a teď se proklínala, že si ho ani pořádně nevychutnala. Vousáč u vedlejšího stolu se znovu hlasitě rozchechtal, a když se ten zvuk odrazil od nízké klenby, Jess by mu nejradši dala facku.

Od tohoto činu ji uchránila vracející se Rachel, která se proplétala mezi stolky. „Když je řeč o redaktorech,“ prohodila a svezla se na sedadlo, „je něco nového s Well Walk?“

Jess si nemyslela, že by s odpovědí nějak dlouho váhala, ale asi ano, protože Rachel po chvíli pokračovala: „On ti to zamítl? Co je s ním, sakra? Řekl ti proč?“

„Prý nechce, aby to bylo na pokračování. Radši by něco, co je víc ,bezprostřední‘ a ne tak ,historické‘.“

Z redakce volali Jess chvilku po tom, co domluvila s paní Robinsonovou, v okamžiku, kdy se snažila dát dohromady peníze za taxík plus spropitné.

„Já literatuře nerozumím. Co má znamenat to ,bezprostřední‘?“

„Víc osobní. Z mého vlastního pohledu.“

„Tak napiš něco o historii svého domu. Taky je starý, ne? Už stojí aspoň sto let.“

„To asi jo. Jenže já mám dojem, že zrovna tohle nechce. Že prý lidi nečtou časopisy kvůli lekcím z dějepisu. Když si něco přečtou, chtějí v tom nacházet vlastní pocity a zkušenosti. ,Bytostně‘ to prožívat.“

„Bože, dáme si ještě něco k pití.“

„Ale ne, to je dobrý.“ V poslední době měla Jess pocit, že se všechny rozhovory s Rachel točí kolem toho, co se jí v životě nepovedlo a jak je neschopná. Nebyla si jistá, kdy se z ní stal tenhle člověk, osoba, která potřebuje útěchu. Nepoznávala samu sebe.

„Ale prosím tě. Já to zatáhnu.“

Jess se usmála na znamení díků. „Fakt už musím. Chci zavolat do nemocnice, abych zastihla doktora, než začne s vizitou.“

Rachel přikývla. „Asi bych taky měla jít domů. Zodpovědnost a tak. Pořád přemlouvám chůvu, jestli by nechtěla bydlet u nás, ale odmítá a radši se každý večer vrací do klidu a míru svého domova.“

Zaplatily účet, navlékly se do kabátů, nasadily si vlněné čepice a rukavice a vyšly na studenou ulici. Podle předpovědi by mohlo sněžit, ale zatím zůstalo u mrznoucího deště, stříbřitě se lesknoucího ve světle pouličních lamp. Objaly se na rozloučenou a Rachel na Jess vážně pohlédla. „Jak se něco dozvíš o Noře, zavolej. A jestli poletíš zpátky do země Oz, dej mi vědět, kdybys něco potřebovala, zatímco budeš pryč. Zalít kytky, zkontrolovat byt, zahrát něco na klavír.“ Široce se usmála, políbila Jess na tvář a pak se vydala po Church Row směrem ke kostelu svatého Jana.

Jess se ještě chvíli dívala, jak kamarádka přechází ulici a zahýbá za roh do Holly Walk, aby co nejdřív byla doma ve svém teploučkém domku v polovině strmé ulice, hlučném a plném hraček, se spokojeně unaveným manželem a bankéřem v jedné osobě, jménem Ben.

Jess pokračovala po nepříliš rušné Heath Street a pak to vzala zkratkou přes Perrin’s Lane. Všude visela vánoční výzdoba, úzkou dlážděnou uličku křižovaly šňůry svítících žároviček. V tuhle roční dobu získala Jess vždycky pocit, že tohle město je nejosobitější právě v zimě. Dnes večer jí však půvab starých domů a cihlových zdí porostlých břečťanem, lucerničky před domky dobře situovaných lidí a vlídná zář linoucí se zpoza záclon útulných domácností nějak zabolely. Bylo toho až příliš, valilo se to na ni ze všech stran a náhle měla pocit, že je cizinec tajně nahlížející lidem do oken, že sem nikdy nepatřila.

Když procházela kolem knihkupectví Waterstones, zavibroval jí v kapse telefon. Nahmatala ho rukou v rukavici, ze které následně vysvobodila jeden studený prst, aby se mohla dotknout displeje.

Přišla zpráva od Rachel: Už vím, o čem bys měla psát!! zněl vzrušený text a tři kmitající tečky za ním naznačovaly pokračování.

Něco, s čím se může ztotožnit každý!

Další tečky, tentokrát blikající dost dlouho, aby Jess stačila přejít přes přechod a pak odbočit doprava na Flask Walk.

Nová zpráva pípla, když procházela kolem kouzelně nasvícené výlohy květinářství Judy Green’s: Jestli se budeš vracet do Austrálie, napiš o tom. Piš, jaké to je, vrátit se po tak dlouhé době domů.

KAPITOLA TŘETÍ

Letiště Heathrow, 8. prosince 2018

Letadlo společnosti Qantas odlétalo pozdě v noci a Jess vyrazila z Hampsteadu s několikahodinovou rezervou. Částečně proto, že musela jet vlakem a člověk neví, co se může přihodit, ale také proto, že potom, co si zabalila věci a připravila dům na dobu své nepřítomnosti, začala si tu připadat jako host, jenž zůstal na návštěvě příliš dlouho a dobře vychovaný hostitel už ho jen tiše trpí. Cesta vlakem uběhla bez problémů a na letiště dorazila Jess s velkým předstihem, a tak se usadila v jídelně Pret a Manger poblíž přepážky bezpečnostního odbavení, aby si před letištními procedurami dala něco k snědku. Dávala přednost této části haly, kde k sobě cestující a jejich rodiny měli nějak blíž. S oblibou hádala, kdo ke komu patří, jaký je asi účel a cíl jejich cesty a na jak dlouho opouštějí domov.

Všimla si skupinky tří lidí u vedlejšího stolku a sledovala je, jak zamířili k odbavovací přepážce. Mladá žena s batůžkem, která evidentně odlétala, předešla starší pár, který ji doprovázel, a v energické tváři se jí zračila dychtivost. Pár metrů od dveří se zastavili a všichni se objali. Vyměnili si pár slov, něco o batůžku, a společně se tomu zasmáli. Další kolo objímání a pak už dívka pokračovala ke dveřím sama. Ještě krátce (patrně) rodičům mávla, vrhla na ně veselý úsměv a pak už se neohlédla.

Před dvaceti lety byla Jess právě taková. Znala to vzrušení na druhé straně brány: jaké to je poprvé ochutnat skutečnou svobodu, vzrušující pocit, že má svůj osud konečně pod kontrolou.

Tenkrát ji na letišti v Sydney vyprovázela Nora a obě si tehdy myslely, že se loučí na rok. Jess měla na cestu novou peněženku – dárek od Nory – s palubní vstupenkou, několika cestovními šeky a jménem tety někdejší matčiny spolužačky, která se uvolila ubytovat Jess u sebe v podkroví v Holbornu, a vytištěný letový plán s datem návratu za dvanáct měsíců. S Norou čekaly poblíž kavárny u brány mezinárodních spojů. Jess byla tak nervózní, že do sebe dostala jen pár doušků cappuccina, a Nora toho namluvila spoustu za obě, vesele vyprávěla o společných známých. Až když se na tabuli objevil Jessin let do Londýna přes Singapur, Noře došla řeč.

Jess si ještě jednou, naposledy zkontrolovala dokumenty a prohlásila: „Asi bych měla vyrazit.“

„To by nebyl ideální začátek tvého velkého dobrodružství, kdybys hned napoprvé zmeškala letadlo,“ přitakala Nora.

Zamířily k bráně a objaly se. Jess měla v té chvíli najednou chuť říct babičce, že je to hrozná chyba, že se jí vůbec nechce trmácet se do Londýna, kde nikoho nezná. Radši se vrátí domů do Darling House, sednou si dole v obýváku na pohovku, pustí si Pýchu a předsudek a Jess přijme místo eléva v Sydney Morning Herald, co jí nabízí Nořina známá.

Možná babička z pevného objetí vycítila Jessino rozechvění a nejistotu, protože ji vzala za ruce a pevně je stiskla. „Jeden člověk mi před dávnými lety řekl moudrou věc: že strach je brána k příležitosti. A můžu tě ujistit, moje milá, že všechny dobré věci, které se mi od té doby přihodily, přišly právě proto, že jsem jednala navzdory svému strachu.“ Pevně Jess objala. „Jen si pamatuj,“ dodala něžně, „ať se stane cokoliv, budu tady a vždycky, vždycky se můžeš vrátit domů.“

Ze svého stanoviště v kavárně pozorovala nové osazenstvo u vedlejšího stolu a mezitím si zaznamenávala do zápisníku vzpomínky. Dobře že ji to napadlo. Kdyby do článku, který psala, zahrnula i Nořinu radu z doby před dvaceti lety, hezky by se to propojilo. Hned po telefonátu s nemocnicí zavolala do redakce a po všech strázních s debatou nad článkem o domech na Well Walk, se redakce na její návrh textu na téma „Domů do Sydney“ tvářila vstřícně. Šéfredaktor chtěl, aby text zpracovala do konce příštího týdne. I když zatím neměla ani zpáteční letenku, Jess rychle souhlasila.

Ono to vlastně nebude tak těžké. V tomto případě nepůjde o investigativní reportáže podložené důkladnými rešeršemi, na kterých si vybudovala kariéru, tentokrát to bude spíš cestopis oslavující lokality a osoby, které dobře znala. Cestou na letiště už měla zhruba vymyšlený obsah a poznamenala si, která místa vypíchne barvitěji a detailněji. Vzpomínala a do zápisníku si zaznamenala zážitky, které si tak dobře pamatovala z předchozích cest domů do Austrálie: zmatek pojící se s cestováním na velkou vzdálenost, pocit, když najednou přijdete o jeden den v kalendáři. Únavu z pásmové nemoci, nohy jako ze sulcu, když člověk vystoupí z letadla po dlouhém letu, a nepřekonatelnou touhu spát, když to člověk nejmíň potřebuje.

Jess zavřela pero a zadívala se na tabuli odletů. Její let už vypsali a do odletu zbývalo něco přes hodinu. Zastrčila zápisník do příruční kabely, zkontrolovala si, že tam má notebook, telefon, peněženku a AirPody, a vydala se k přepážce bezpečnostní kontroly. Ještě pořád tam stáli ten muž se ženou, spolu a přitom sami, každý z nich hleděl k prázdnému vchodu odletového koridoru, jako by čekali, že se jejich dcera zase každou chvíli objeví. Možná tu chtěli zůstat, dokud letadlo opravdu neodletí. Třeba dost dobře nevěděli, co teď budou dělat. Jess napadlo, že tak dlouho měli odpovědnost za jinou lidskou bytost, až jejich osvobození neznamená, že jsou volní, ale tak nějak vydaní na pospas.

Když si zula boty a spolu s počítačem je vložila do vaničky bezpečnostní kontroly, uvažovala, co asi dělala Nora, když tenkrát Jess v Sydney prošla odletovou bránou. Pro babičku muselo být zvláštní vrátit se sama do Darling House. Jess tam s ní bydlela deset let a byl to hodně velký dům, ve kterém si jeden člověk musí připadat osamělý. Když Jess vcházela do dveří londýnského domu v Hampsteadu po tom, co se Matt odstěhoval, pokaždé ji překvapilo ticho a prázdno. Někdy se dokonce přistihla, že chodí po špičkách, aby nenadělala hluk, jindy si naopak počínala co nejhlasitěji. Když přišla domů včera večer po návštěvě restaurace s Rachel, vzduch kolem ní se zvolna a tiše usazoval a ona rychle rozsvítila a pustila televizi, aby do prostoru vrátila zdání života.

S Mattem si to místo pronajali, když se přestěhovali do severního Londýna, a byli nadmíru spokojení. Dům se nacházel v krátké zastrčené uličce, o jejíž existenci člověk ani netušil a snadno by ji přešel, v klidném zákoutí města, působícím skoro venkovsky. Později se paní domácí nemovitost rozhodla prodat a se zájemci o prohlídku se dveře netrhly. Jess i Matta to přivádělo k šílenství, a aby tomu udělali přítrž, rozhodli se dům koupit, ačkoli původně to mysleli jako vtip. Jenže postupem času, když nad tím přemýšleli, už jim to komické nepřipadalo, a tak Matt prodal cenné papíry, které mu odkázal otec, a nakonec si vzali hypotéku na spoustu let. „Pořídit si nemovitost v Londýně, v tom člověk nikdy nemůže udělat chybu,“ ujišťovali se navzájem, když se zděšením hleděli na nehorázné cifry v bankovních formulářích.

Po Mattově odchodu Jess převzala splácení hypotéky na sebe a uzavřeli spolu složitou dohodu, která jí dávala možnost dům za dva roky odkoupit, když si to ovšem bude moci dovolit. Od té doby přišla o plat, dostala výpověď z práce pro nadpočetnost a žila v podstatě z úspor. Jess vždycky považovala za štěstí, že bydlí právě tady. Teď si ale připadala jako hochštapler, falešnice užívající si všech krás svého báječného života, který považovala za solidní a opravdový, aby se nakonec ukázalo, jak jsou její představy chatrné.

„Nepomohla by ti rodina?“ ptala se jí Rachel jednoho večera, když Jess naříkala, že si dům nemůže nechat.

„Rodinou“ ovšem myslela Noru a Jess zavrtěla hlavou tak nesmlouvavě, že o tom Rachel radši už dál nemluvila. Nora by určitě pomohla nanejvýš ochotně, ba co víc, dychtivě. Milovala domy – vlastně si na jejich rekonstrukci založila živnost – a měla radost, když jí Jess oznámila, že se do toho s Mattem pustili, chtěla vidět fotky a nedočkavě se dožadovala všech podrobností. Jenomže požádat ji o pomoc by znamenalo přiznat se ke dvěma věcem, které by Jess Noře za žádných okolností přiznat nechtěla. Že přišla o práci i o partnera, a to v neobyčejně rychlém sledu. A tak se zavázala, že bude půjčku splácet sama.

Jess vůbec netěšilo něco Noře tajit, ale sama byla ze svých problémů rozčarovaná a nechtěla, aby si o ní babička myslela něco nepěkného. A vůbec, třeba ta situace nebude mít dlouhého trvání. Každý den se může obrátit k lepšímu. Zatím se Jess snažila všemožně omezit výdaje. S cestou do Austrálie ve svém rozpočtu nepočítala, ale neměla na vybranou. Když znovu zavolala do nemocnice a ptala se lékaře na babiččin aktuální stav, sdělil jí, že se Nora probrala a je zmatená. „Po úrazu to není nic neobvyklého,“ vysvětloval. „Na magnetické rezonanci a CT se ukázal nějaký otok.“

Table of Contents

Prolog

PRVNÍ ČÁST

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ