A WRITER’S DIARY

Translation © Kateřina Hilská, 2006

ISBN 978-80-207-2201-0

Obsah

- Předmluva

- 1918

- 1919

- 1920

- 1921

- 1922

- 1923

- 1924

- 1925

- 1926

- 1927

- 1928

- 1929

- 1930

- 1931

- 1932

- 1933

- 1934

- 1935

- 1936

- 1937

- 1938

- 1939

- 1940

- 1941

- Jmenný rejstřík s vysvětlivkami

- Ediční poznámka

PŘEDMLUVA

Roku 1915 si Virginia Woolfová začala pravidelně psát deník. Pokračovala v něm až do roku 1941 a poslední zápis je datován čtyři dny před její smrtí. Nezapisovala si však úplně každý den. Někdy tu sice najdeme údaje poznamenávané několik dní po sobě, ale obvykleji to bývá zápis jednou za několik dní, jindy i s vynechávkou týdne či čtrnácti dnů. Její deník nicméně podává záznam o tom, co celých těch sedmadvacet let dělala, o lidech, s nimiž se setkávala, a zejména o tom, co si myslela o nich, o sobě, o životě a knížkách, které právě tvořila nebo se jí rodily v hlavě. Původně psala na volné listy (20,5 × 26,5 cm, tedy velký kvartový formát) a zprvu je spínala kroužky, zatímco pozdější deníky jsou už bez výjimky vázané. Nechávali jsme ty volné papíry svázat do tvrdých desek potažených papírem. Zpravidla to býval onen italský barevný se vzorkem, který často doprovázel i sbírky básní, jež jsme vydávali u nás v nakladatelství Hogarth Press, a který měla moc ráda. Kupovali jsme proto archy papíru a nařezané listy nechávali svázat jako knížky, které poté měla připravené jak k psaní románů, tak deníků. Když zemřela, zanechala po sobě šestadvacet svazků deníku v těchto knížkách, zaplněných jejím rukopisem.

Deník je příliš osobní, aby byl vydán jako celek v době, kdy mnozí z těch, o nichž se v textu zmiňuje, jsou ještě naživu. Domnívám se, že je skoro vždycky ošidné vydávat pouze výňatky z deníků či dopisů, zejména když je třeba mnohé vynechat z toho důvodu, aby se uchránily city nebo pověst žijících současníků. Tyto vynechávky totiž téměř pravidelně zkreslí, případně přímo zatají skutečnou povahu pisatele deníku či dopisů, a vyzní tak v oblasti duševní jako obraz od akademika v oblasti hmotné: vyhladí vrásky, odstraní bradavice, potlačí zachmuřenost a nevlídnost. Ostatně deníky i v té nejlepší a úplné podobě poskytují vždy jen zkreslený nebo jednostranný portrét pisatele, poněvadž – jak sama Virginia Woolfová kdesi v těchto denících poznamenává – člověk si zvykne zaznamenávat jen určitou náladu – řekněme podráždění či nějakou mizérii –, a v podstatě nepíše, pokud se cítí spokojený. Takový portrét je tudíž už od samého začátku nevyrovnaný, a pokud pak někdo ještě záměrně odstraní další charakteristickou část, může se docela dobře proměnit v karikaturu.

Přesto tuto knihu tvoří výňatky z deníků Virginie Woolfové. Zčásti své deníky používala jako běžní pisatelé deníků, tedy aby zaznamenala, co zrovna dělá a co si myslí o lidech, o životě a světě vůbec. Ale také je používala velice jedinečným způsobem jako spisovatelka a umělkyně. V denících rozmlouvala sama se sebou o knihách, které psala, nebo o těch, jež zamýšlela psát. Probírala každodenní problémy zápletky či formy díla, postav nebo interpretace, na něž narážela ve všech svých knížkách, když je vymýšlela, psala nebo opravovala. Její postavení coby umělkyně a přínos jejích knih jsou k uvážení a žádný prozíravý člověk by si zřejmě neosoboval právo posuzovat, jaké místo zaujímá současný spisovatel v dějinách literatury. Svými pozdějšími romány některé kritiky rozčiluje a mnohé prostší čtenáře mate. Nikdo však nepopírá, že to byla autorka závažná, a je dokonce mnoho těch, jako například profesor Bernard Blackstone, kteří ani trochu nepochybují, že „byla velkou umělkyní“ a že „její svět přežije, jako přežívá krystal pod tíhou skalního masivu“.1 A vzhledem k tomu, co bych rád vyjádřil v této předmluvě, je rovněž důležité vědět, že mnozí z těch, kdo nechápou či nemají rádi její romány, jsou zajedno v tom, že v Četbě pro každého a dalších souborech esejů se projevila jako pozoruhodná literární kritička.

Pečlivě jsem pročetl všech šestadvacet svazků deníku, vybral z nich a nyní v této knize předkládám prakticky vše, co se nějak vztahuje k jejímu psaní. Také jsem do ní přenesl tři další typy pohledu. První sestává z jistých pasáží, v nichž si očividně zkouší či ověřuje umění psát. Druhý představuje několik úryvků, které jsem vybral úmyslně, třebaže přímo ani nepřímo nesouvisejí s jejím psaním, zato poskytují čtenáři představu, jak na ni působily některé scény a osoby, tedy syrový materiál pro její knihy. A konečně jsem sem zařadil i určité části, v nichž komentuje knihy, které zrovna čte.

Výběr tak vrhá světlo na záměry, náměty a metody Virginie Woolfové jako spisovatelky. Poskytuje neobvyklý psychologický obraz umělecké tvorby zevnitř. Jeho hodnota a zajímavost pochopitelně do značné míry závisejí na hodnotě a zajímavosti výsledných autorčiných uměleckých děl. Kdyby se můj názor lišil od náhledu profesora Blackstonea, nesáhl bych k tomuto výběru a nevydal bych tuto knihu. Domnívám se, že Virginia Woolfová byla význačnou umělkyní a všechny její knihy jsou význačnými uměleckými díly. Její deníky přinejmenším dokumentují onu výjimečnou energii, vytrvalost a soustředěnost, s nimiž se věnovala spisovatelskému umění, a neúhybnou svědomitost, s níž psala, přepisovala a znovu přepisovala své knihy. Vlny pro mě představují úžasné umělecké dílo, zdaleka nejúžasnější ze všech jejích knih. K majáku a Mezi akty by, myslím, také měly dojít uznání, zatímco jiné její knihy, třebaže nedosáhly tak vynikajícího ohlasu, jsou rozhodně „význačné“ – jak už jsem poznamenal – a vždycky bude stát za to si je přečíst nebo je studovat. Tento svůj názor tu nepředkládám proto, že bych mu přičítal nějakou zvláštní váhu, ale jako vysvětlení, proč tuto knihu vydávám.

Když jsem z deníků vybíral příslušné pasáže, trochu jsem zvažoval, zda naznačit, kde jsem text vynechával. Nakonec jsem se rozhodl od této praxe ustoupit. Takové značky a trojtečky by se totiž octly na tolika místech, že by to čtenáři muselo být na obtíž. Tím se však vracím k tomu, co jsem uvedl výše. Čtenář musí mít na paměti, že to, co je v této knize otištěno, je jen velmi malá část deníků, a že výňatky splývaly se spoustou záležitostí, které neměly se spisovatelskou tvorbou Virginie Woolfové nic společného. Pokud tohle nebude čtenář mít neustále na paměti, poskytne mu kniha pouze velice zkreslený pohled na její život a povahu.

Virginia Woolfová v deníku pokaždé neudává, kde se právě nachází, když přičiňuje další záznam, a málokdy je důležité, aby čtenář tuto informaci obdržel – následující údaje patrně ve všech případech nejasnosti rozptýlí. Od roku 1915 do března 1924 jsme žili v Hogarth House v Richmondu*. Odkazy k tomuto místu tedy často zní jednoduše „Hogarth“. Zároveň jsme měli v pronájmu Asheham House blízko Lewesu v hrabství Sussex, k němuž text také odkazuje prostým výrazem „Asheham“. V Ashehamu jsme běžně pobývali o víkendech a o prázdninách. V roce 1919 nájem vypršel a následně jsme zakoupili Monk’s House v Rodmellu blízko Lewesu, kam jsme se nastěhovali v září 1919. V roce 1924 jsme Hogarth House v Richmondu prodali a pronajali si dům č. 52 na Tavistock Square v Londýně, o němž se v deníku často píše jako o „Tavistocku“. Zde jsme žili od března roku 1924 do srpna roku 1939, kdy jsme se přestěhovali do domu číslo 37 na Mecklenburgh Square v téže londýnské čtvrti. V roce 1940 byl však tento dům natolik poškozen bombardováním, že jsme zbylý nábytek a zařízení museli přestěhovat a až do smrti Virginie Woolfové v roce 1941 jsme žili v Monk’s House.

Rejstřík na straně 460 se jmény osob, která se v deníku vyskytují, pomůže čtenáři snáz pochopit, o kom se v dané pasáži mluví.

LEONARD WOOLF

1. ledna 1953

1918

Pondělí 5. srpna

Než si stihnu koupit zápisník, do kterého bych si zaznamenala dojmy z Christiny Rossettiové* a pak z Byrona*, raději si je nejdřív napíšu sem. Především už nemám skoro žádné peníze, protože jsem si nakoupila hodně Leconta de Lisle. Christinina velká přednost spočívá v tom, že je rozená básnířka, a zdá se, že se sama v sobě dobře vyznala. Ale kdybych se chtěla soudit s bohem, ona by byla jedním z prvních svědků, které bych si pozvala. Je to smutná četba. Nejdřív prahla po lásce, tedy také po životě; potom po poezii, o níž se domnívala, že si ji žádá její víra. Měla dva slušné nápadníky. Ten první měl, pravda, své libůstky. Taky svědomí. Ona si mohla vzít jen křesťana určitého odstínu. A on dociloval toho odstínu vždycky jen na pár měsíců. Nakonec se z něj stal římský katolík, a tím byl ztracen. Ještě horší se ovšem jeví případ pana Collinse – což byl opravdu roztomilý badatel a samotář jakoby z jiného světa, neúnavný obdivovatel Christiny, který se nikdy nemohl stát poslušnou ovečkou. Z toho důvodu ho oddaně navštěvovala jen v jeho podnájmu, což činila až do konce svého života. Ta její poezie byla taky vykastrovaná. Usmyslela si, že bude psát na základě žalmů a veškerá její tvorba bude sloužit křesťanské nauce. Touto odměřeností podle mého názoru vyčerpala původně skvělý talent, který potřeboval jen trochu prostopášnosti, aby se z něj stal mnohem lepší dar, než jakým byla nadána paní Browningová*. Psala velmi snadno, spontánním, jakoby dětským způsobem, což se obvykle stává u tak velkého talentu, zatím ještě ne plně rozvinutého. Má v sobě přirozenou zpěvnou sílu. Také jí to myslí. Má fantazii. Člověk by si celkem dovedl představit, že ve skutečnosti by dokázala být necudná a vtipná. A za odměnu za všechny ty oběti umřela v hrůze a nejistotě, jestli vůbec dojde spásy. Nicméně přiznávám, že jsem některé básně jen prolistovala a nevyhnutelně skončila u těch, které jsem už znala.

Středa 7. srpna

Deník z Ashehamu2 odčerpává veškeré mé pečlivé postřehy, co se týče květin, mraků, brouků, a dokonce i ceny vajec. A jelikož jsem teď sama, nemám, co jiného bych zaznamenala. Rozmáčknutá housenka je naše tragédie; naopak vzrušující událostí byl včera návrat služebnictva z Lewesu. Přijeli obtěžkaní všemi Leonardovými válečnými knížkami a jednou anglickou revuí pro mě, kde je Brailsfordův článek o Lize národů a kde se Katherine Mansfieldová* rozepisuje o své povídkové sbírce Blaho. Tu knížku jsem odhodila s výkřikem: „To je její konec!“ Vážně nevím, kolik lidí jí po takových povídkách může ještě věřit jako ženě nebo jako spisovatelce. Budu asi bohužel muset přijmout jako fakt, že její způsob myšlení připomíná velice tenkou vrstvu hlíny na velice neplodné skále. Blaho je dost dlouhé na to, aby mohla zajít trochu do hloubky. Místo toho se spokojí s povrchní elegancí a celá koncepce je ubohá, laciná. Žádná vize zajímavého mozku, byť třeba nedokonalá. Taky špatně píše. A jak už jsem řekla, působí to dojmem, jako by to napsal krutý a nesmlouvavý člověk. Přečtu si to ještě jednou, ale nepředpokládám, že změním názor. A ona bude dál psát takhle, k naprosté spokojenosti sebe i Murryho*. Vlastně se mi ulevilo, že nepřijeli. Nebo je snad směšné přisuzovat tuhle kritiku její osoby i její povídce?

Nicméně moc ráda jsem se zase vrátila k Byronovi. Ten má alespoň mužské přednosti. Vlastně se skoro bavím tím, jak snadno si dovedu představit, jak musel působit na ženy – zvlášť na ty dost hloupé a nevzdělané, které se mu nemohly rovnat. Ostatně kolik by si jich přálo ho získat zpět. Už jako dítě (jak by řekl Gertler* ve snaze vypadat pozoruhodně) jsem si vypěstovala zvyk, že jsem se natolik vžila do četby životopisu, že jsem si chtěla dotvářet tu pomyslnou osobu každičkou podrobností, kterou jsem o ní objevila. V době téhle vášně se mi jména Cowper* či Byron nebo kdokoli jiný zjevovala na těch nejméně pravděpodobných stránkách. A najednou se ta postava vzdálí a stane se pouhým dalším z řady obyčejných mrtvých. Dost mě zaujalo, jak nesmírně špatná je Byronova poezie – ta, kterou Moore* cituje div ne ohromený obdivem. A proč se vůbec domnívali, že tyhle veršíky do alba jsou výkvětem poezie? Nečte se to skoro o nic líp než L. E. L.* nebo Ella Wheelerová Wilcoxová*. A dokonce ho odrazovali, aby psal satiru, i když věděl, že by to svedl. Vrátil se z Východu s batohem plným satiry (parodie na Horatia) a s Childe Haroldovou poutí. Přesvědčili ho, že Childe Harold je ta nejlepší báseň, kterou kdy kdo napsal. Ale jako mladík stejně ve svou poezii nikdy nevěřil. Což u tak sebevědomého dogmatika znamená, že neměl talent. Wordsworthové* a Keatsové* v ni však věří stejně jako v cokoli dalšího. Přesto mi často trochu připomíná Ruperta Brookea*, i když to je pro Ruperta nevýhoda. Byron každopádně projevoval obrovskou sílu – jak dokazují jeho dopisy. V mnoha ohledech měl taky příjemnou povahu. Ovšem protože se nikdo dostatečně nesmál jeho afektu, přiblížil se Horacei Coleovi víc, než bylo záhodno. Jemu se mohla vysmát jedině žena, jenže ty ho naopak obdivovaly. Ještě jsem se nedostala k lady Byronové, ale ta nejspíš místo posměšků jeho jednání pouze neschvalovala. A tak se stal Byronem, jakého známe dnes.

Pátek 9. srpna

Jelikož se o nás celkem nikdo nezajímá, žijeme mírumilovně a spokojeně, a můžu docela klidně dál číst Byrona. Když už jsem naznačila, že jsem po sto letech připravena se do něj zamilovat, bude můj soud ohledně Dona Juana nejspíš předpojatý. Pokud jde o takhle dlouhé básně, připadá mi asi nejčtivější z těch, které byly kdy napsány. Což zřejmě zčásti vyplývá z té pružné a nepravidelně tryskající povahy jeho metody. Už ta metoda je objev. Člověk by ji pohledal – tak pružný tvar, který pojme, co si do něj zamanete vložit. A tak mohl zaznamenat svou náladu, když na něj přišla. Mohl říkat, co ho zrovna napadlo. Nemusel přitom být nutně básnivý, a tím unikl svodům falešné romantiky a fantazie. Když mluví vážně, je upřímný – a může se dotknout kteréhokoli tématu. Klidně si napíše šestnáct zpěvů, aniž musel jedinkrát vynaložit zvláštní úsilí. Zcela zjevně vlastnil onen schopný, vtipný mozek, o němž by můj otec sir Leslie* prohlásil, že je veskrze maskulinní povahy. Tvrdím, že tyhle jakoby nedovolené knihy jsou mnohem zajímavější než ty řádné, které oddaně respektují iluze. Nicméně to nevypadá na příklad snadno napodobitelný, tak jako všechny ty svobodné a snadné věci, které dokážou úspěšně zvládnout jen kvalifikovaní a vyspělí. Ale Byrona napadala spousta myšlenek – které jeho veršům dodávají jistou obtížnost a mě uprostřed čtení odvádějí k drobným toulkám po okolní krajině nebo po pokoji. A dnes večer se mi dostane toho potěšení, že ho konečně dočtu – i když nevím, proč by mě to mělo těšit, když mě bavila skoro každá sloka. Ovšem je to tak vždycky – ať je to dobrá, nebo špatná knížka. Podobně Maynard Keynes* přiznával, že vždycky při čtení jednou rukou odtrhává inzeráty na konci, aby věděl, kolik přesně mu ještě zbývá.

Pondělí 19. srpna

Mimochodem, dočetla jsem Elektru od Sofokla*, dost mi to tady trvalo, přestože to není nakonec tak strašně těžké. Vždycky mě znovu zaujme, jak skvělý je to příběh. Jako by skoro ani nešlo neudělat z něj dobrou hru. Možná je to výsledek, k němuž se dospělo poté, co se tradiční zápletka vylepšuje a zbavuje přebytečností tím, že ji pulírují nesčetní herci, autoři a kritici, až se z ní stane jakoby kus skla omletý mořem úplně dohladka. Navíc vzhledem k tomu, že obecenstvo předem ví, co se stane, stačí mnohem jemnější a nepatrnější způsob podání a také lze šetřit slovy. Každopádně vždycky nabývám dojmu, že člověk nemůže dost pečlivě číst každý verš či náznak, natožpak jim přisoudit dostatečnou váhu; a že ta zdánlivá holost je pouze na povrchu. Ovšem stále zůstává otázkou, zda si člověk nevčítá do textu nesprávné city. Obvykle mě pokořuje, kolik toho tam vidí Jebb*; ovšem zároveň trochu pochybuju, jestli toho náhodou nevidí příliš – což se může přihodit špatné moderní anglické hře, když se do ní pustí. A nakonec to zvláštní kouzlo řečtiny zůstává stále tak silné a tak těžko sdělitelné. Už od samého začátku cítí člověk ten nezměrný rozdíl mezi původním textem a jeho překladem. Žena-hrdinka je víceméně stejná v Řecku i v Anglii. Takový typ, o jakých psala Emily Brontëová*. Klytaimnestra a Elektra jsou očividně matka a dcera, a proto by spolu měly víc soucítit, jenže když se soucit zvrtne, zplodí možná tu nejstrašnější nenávist. E. je typ ženy, pro kterou je rodina, otec nadevše. Ctí tradice víc než synové, připadá si bližší otci než matce. Je zvláštní vidět, jak se tyto konvence navzdory své falešnosti a směšnosti nikdy nejeví malicherné a nedůstojné, jako se to stalo anglickým konvencím našich časů. Elektra vedla mnohem omezenější život než ženy uprostřed viktoriánské doby, ale nijak ji to neovlivnilo, pouze se stala tvrdší a oslnivou. Nemohla se sama procházet venku; u nás by k tomu účelu měla služku a dvoukolku.

Úterý 10. září

Třebaže nejsem jediný člověk v Sussexu, který čte Miltona*, hodlám si zapsat své dojmy ze čtení Ztraceného ráje. To, co mi zbývá v hlavě, bych měla nazvat spíš impresemi. Mnoho hádanek jsem prostě nepřečetla. Proklouzávala jsem jimi příliš snadno, abych si tu četbu řádně vychutnala. Nicméně vidím, a také do jisté míry věřím, že vychutnání je odměnou té nejvyšší míry vhledu. Překvapuje mě, jak nesmírně se tahle báseň liší od všech ostatních. Myslím, že to spočívá ve vznešeném odstupu a neosobnosti citů. Cowpera jsem nikdy nečetla na pohovce, ale dovedu si představit, že pohovka je degradovaná náhražka Ztraceného ráje. Podstata Miltona pozůstává z úžasných, krásných a mistrovských popisů těl andělů, bitev, útěků a obydlí. Pojednává o hrůze a nesmírnosti, špíně a vznešenosti, ale nikdy o vášních lidského srdce. Vrhla snad kdy nějaká velká báseň tak málo světla na radosti a strasti konkrétního člověka? Posuzovat život mi nepomůže: kromě podrážděných osobních narážek na manželství a povinnosti manželek v Miltonovi člověk nenajde jiný důkaz, že žil a vyznal se v mužích a ženách. Byl to první maskulinista – ale když znevažuje ženy, pramení to z jeho životní smůly –, a tím také zřejmě končily jeho domácí rozepře. Ale jak je to všechno vybroušené, silné a propracované! Poezie? Dovedu si představit, že i Shakespeare* by se po tomhle zdál poněkud rozháraný, zaujatý, bombastický a nedokonalý. Řekla bych, že tohle je esence, jejímž rozředěním vzniká téměř veškerá ostatní poezie. Ta nevyslovitelná jemnost stylu, v níž lze rozlišit jednotlivé odstíny, už sama o sobě vede člověka, aby text napjatě sledoval i poté, co v hlavě zpracoval děj na povrchu. V hloubi vnímá další kombinace, zavržené nápady, půvab a mistrovství. Navíc, třebaže tu nenajdete nic takového jako děs lady Macbeth nebo Hamletovy bolestné výkřiky, žádnou lítost, soucit ani intuici, jsou postavy majestátní; je v nich zahrnuto mnohé z toho, co si lidé mysleli o našem místě ve vesmíru, naší povinnosti k bohu a našem náboženství.

1919

Pondělí 20. ledna

Tohle si hodlám přepsat, až si koupím pořádný zápisník, takže vynechávám ozdůbky, které by přináležely začátku nového roku. Tentokrát mi nechybějí peníze, ale síla, abych se vydala na Fleet Street po čtrnácti dnech proležených v posteli. I svaly na pravé ruce mě bolí tak, jak asi v mých představách musí bolet služebné. Zajímavé je, že podobnou ztuhlost pociťuji, když zacházím s větami, i když bych na tom měla být popravdě řečeno duševně lépe než před měsícem. Těch čtrnáct dní v posteli následovalo poté, co mi vytrhli zub a dostavila se únava, která mi způsobila bolesti hlavy – úporné a otravné bolesti, které ustupovaly a zase se vracely jako mlha za lednového dne. Příštích pár týdnů mám povolenou hodinu psaní denně, a jelikož jsem si čas ušetřila dnes dopoledne, můžu teď něco z něj využít, protože L. je pryč a já mám za leden už velký skluz. Všímám si však, že psaní tohoto deníku není jako normální psaní, protože jsem si právě znovu přečetla zápisky za loňský rok a hodně mě překvapilo, jak splašeným a chaotickým cvalem se ubírají a jak to s nimi někdy na kočičích hlavách skoro nesnesitelně hází. Nicméně kdybych to nenapsala rychleji než nejrychlejší psací stroj, kdybych se byla zarážela a přemítala nad tím, nebyla bych to napsala vůbec. Výhodou téhle metody je i to, že náhodně nakupí několik zatoulaných záležitostí, které bych vynechala, kdybych váhala, a které potom zazáří jako diamanty v kupce smetí. Až si Virginia Woolfová ve svých padesáti sedne, aby z těchto deníků vytvořila své memoáry, a nebude schopna z nich vyzískat ani jednu větu tak, jak by měla správně vypadat, můžu s ní jen soucítit a připomenout jí existenci krbu, v němž má mé svolení pálit tyhle stránky, až z nich zbudou jen černé blány s červenými očky. Ale jak jí závidím ten úkol, který jí chystám! Neznám jiný, který by mi víc vyhovoval. Už při tomhle pomyšlení mé sedmatřicáté narozeniny příští sobotu trochu ztrácejí na své hrůzostrašnosti. Zčásti ku prospěchu této postarší dámy (tehdy už nebude mít po ruce žádný úskok, padesátka znamená „postarší“, i když tuším, jak bude protestovat, a souhlasím, že to neznamená „stáří“), zčásti proto, abych ten rok postavila na nějaký pevný základ, mám v úmyslu trávit večery nadcházejícího týdne v zajetí tím, že budu vymýšlet povídání o svých přátelstvích a jejich současném stavu, nádavkem přidám povídání o jejich povaze, k tomu hodnocení jejich práce a předpověď ohledně jejich děl budoucích. Ta padesátiletá dáma pak bude schopna posoudit, jak blízko pravdy jsem byla; dnes jsem už ale psala dost (koukám, že pouhých patnáct minut).

Středa 5. března

Právě jsme se vrátili a máme za sebou čtyři dny strávené v Ashehamu a jeden v Charlestonu.3 Sedím a čekám, až vejde Leonard, mozek stále ještě uhání po kolejích, což mu znemožňuje číst. A přitom je toho tolik, co musím přečíst! Celé dílo pánů Jamese Joyce*, Wyndhama Lewise*, Ezry Pounda*, abych je mohla srovnávat se souborným dílem Charlese Dickense* a paní Gaskellové*. Krom toho George Eliotovou* a nakonec Hardyho*. A zrovna jsem dopsala nekrolog tety Anny4, dost velkoryse. Ano, od mého posledního zápisu umřela, dnes je to přesně týden. Zesnula ve Freshwateru a pohřbili ji včera v Hampsteadu, kde jsme před šesti sedmi lety za žlutavé mlhy vyprovázeli Richmonda*. To, co k ní cítím, je zřejmě napůl nesmysl, nebo spíš z poloviny odraz jiných citů. Otec ji měl rád; ona je skoro poslední člověk, který odešel z toho světa Hyde Park Gate* devatenáctého století. Na rozdíl od většiny starých dam nijak neprahla po tom, aby ji lidé navštěvovali; někdy mi připadá, že při pohledu na nás cítila určitou bolest, jako bychom se jeden druhému hodně vzdálili a připomínali jí něco nešťastného, na co odmítala ustavičně myslet. Na rozdíl od většiny starých tet byla také dosud natolik při smyslech, že viděla, jak ostře se názorově odlišujeme, pokud jde o současné otázky; a to jí možná dodávalo pocit, který jako by si její obvyklé okolí ani nepřipouštělo – pocit stáří, zastaralosti, vyhynulosti. Ale pokud jde o mě, v tomto ohledu se nemusela nijak bát, protože jsem ji upřímně obdivovala; nicméně různé generace zcela jistě hledí na věci jinak. Přede dvěma, možná třemi roky jsme ji s L. šli navštívit. Jako by se celá scvrkla, měla kolem krku boa z peří a seděla samotinká v salonu, který jako by byl zmenšenou kopií toho původního; panovala tam stejná příjemná atmosféra osmnáctého století, zašlých portrétů a starého porcelánu. Už na nás čekala se svačinou. Jako by byla mírně duchem nepřítomná a víc než mírně zasmušilá. Ptala jsem se jí na otce a ona zavzpomínala, jak se ti mladíci smáli takovým „hlasitě melancholickým způsobem“ a jak se jejich generace dovedla radovat, i když sobecky; a jak jí ta naše připadá jemná, ale děsivá; ovšem nemáme žádné takové spisovatele, jako měli oni. „Někteří z nich mají drobátko té kvality – třeba Bernard Shaw* –, ale jen drobátko. Bylo příjemné znát je jako obyčejné lidi, ne jako skvělé muže.“ Následovala historka o Carlylovi* a otci: Carlyle se prý dal slyšet, že by si spíš umyl obličej ve špinavé louži, než by psal do novin. Vzpomínám si, jak ponořila ruku do jakéhosi vaku či krabice u krbu a řekla, že tam schovává román a že je ze tří čtvrtin napsaný, ale nemůže ho dokončit. Taky si nemyslím, že byl kdy dopsán; ale poznamenala jsem k tomu, co jsem mohla, možná jsem to přibarvila kapánek narůžovo, vyjde to zítra v Timesech. Napsala jsem Hester, ale dost pochybuju o upřímnosti vlastních pocitů!

Středa 19. března

Události v životě se vrší jedna na druhou tak rychle, že nemám čas zapisovat se stejnou rychlostí tu rostoucí mohylku úvah, které si poznamenávám, když se vynoří, abych je sem začlenila. Chtěla jsem psát o Barnettových* a zvláštní odpudivosti těch, kdo se prsty samolibě a s chutí přehrabují v záležitostech jiných duší. Barnettovi v nich vězeli až po lokty; zločinně, pokud to lze prohlásit o filantropech, což z nich činí názorný příklad. A pak, jelikož nepochybují a neuvažují, se prozradí a téměř dají všanc mé kritické schopnosti. Způsobilo to hlavně intelektuálské snobství ve mně, že je tolik nesnáším? Je vlastně snobské cítit rozhořčení, když ona praví „Pak jsem se dostala do blízkosti Velké Brány“ – nebo když uvažuje v kategoriích Bůh = dobro, ďábel = zlo? Má tahle hrubost zrna nutně spojitost s prací v zájmu lidstva? A pak ta arogantní síla jejich sebeuspokojení! Nikdy nezpochybňují správnost svých činů – vždycky se tak nějak hlava nehlava ženou kupředu, až jejich úkoly pochopitelně nabudou kolosálních rozměrů i okázalého rozkvětu. Krom toho mohla by žena, která ví, co je humor a vhled, zpívat pajány na vlastní genialitu? Možná to vše pramení z nekritického obdivu k nevzdělancům a ze snadného ovládání chudých. A mně se čím dál víc příčí jakákoli nadvláda jednoho člověka nad druhým; jakékoli vůdcovství, jakékoli vnucování vůle. A konečně, můj literární vkus uráží ta hladkost, s níž se příběh rozvíjí v neomezený úspěch, jako nějaká přerostlá pivoňka. Ale to je pouze povrch toho, co si myslím o těchto dvou tlustých svazcích.5

Čtvrtek 27. března

… Noc a den, kterou L. četl minulá dvě dopoledne a večery. Uznávám, že jeho verdikt, pronesený nakonec dnes ráno, mě nesmírně těší; do jaké míry bych mu neměla věřit, nemám tušení. Podle mého názoru je N. a d. mnohem zralejší, propracovanější a uspokojivější kniha než Plavba – má to také svůj důvod. Myslím, že jsem se vystavila nebezpečí nařčení, že si pohrávám s city, na kterých vlastně nezáleží. Rozhodně neočekávám ani dvě vydání. A přesto se mi do hlavy vtírá myšlenka, že vzhledem k tomu, jaká je anglická beletrie, se s většinou moderních autorů můžu docela porovnávat, pokud jde o originalitu a upřímnost. L. připadá ten životní postoj dost melancholický. Až příliš to odpovídá tomu, co říkal včera. Ano, pokud má člověk pojednávat o lidech ve velkém měřítku a říkat, co si myslí, jak by se mohl melancholii vyhnout? Ovšem nepřipouštím, že bych se vzdala veškeré naděje: pouze je to představení hluboce podivné. A současné odpovědi nic neřeší, člověk musí tápat po nových – a to, jak opouštíme ty staré, když rozhodně nevíme jistě, čím je nahradit, bývá smutné. Nicméně když se nad tím zamyslíte, jaké odpovědi navrhují třeba Arnold Bennett* nebo Thackeray*? Šťastné – ano, uspokojivá řešení – odpovědi, které by člověk přijal, kdyby projevoval alespoň jistou úctu k vlastní duši? Teď když jsem dopsala poslední nechutnou část na stroji a načmárala tuhle stránku, napíšu Geraldovi6 návrh, že bych s ním v pondělí ráda poobědvala. Myslím, že mě nikdy nebavilo psaní víc, než když jsem dopisovala druhou polovinu Noci a dne. Vlastně mě žádná její část netrápila tolik jako Plavba. A pokud můj pocit pohody a zaujetí slibují něco dobrého, pak snad smím doufat, že to alespoň některé lidi potěší. Jestlipak budu schopna si to ještě někdy přečíst? Nadchází snad čas, kdy budu schopna snést čtení toho, co jsem napsala a co vyšlo tiskem, aniž bych se červenala, třásla a chtěla se někam schovat?

Středa 2. dubna

Včera jsem odnesla Noc a den Geraldovi a trochu jsme si popovídali – napůl o domácích záležitostech, napůl pracovně – u něj v kanceláři. Nelíbí se mi jeho elitářský názor na literaturu. Jednak to ve mně vzbuzuje nutkavou touhu se chvástat: vyprávěla jsem mu o Nesse, Cliveovi a Leonardovi i o tom, kolik peněz vydělali. Pak jsme rozbalili můj rukopis a jemu se titul líbil, ale zjistil, že slečna Maud Annesleyová vydala knížku, která se jmenuje Noci a dny – což by mohlo způsobit zmatek ve čtenářské obci. Ale rozhodně to chce publikovat a vůbec to bylo srdečné setkání. Všimla jsem si taky, jak už mu každičký vlásek na hlavě zbělal a jaké má mezi těmi vlásky mezery; jako hodně řídce oseté pole. Na Gordon Square jsem si dala svačinu.

Sobota 12. dubna

Těchto deset minut si kradu z četby Moll Flandersové, kterou se mi nepodařilo dočíst včera, jak jsem původně plánovala, protože jsem podlehla touze, přestala číst a odjela do Londýna. Ale Londýn jsem pak viděla, zvlášť ty bílé kostely a paláce z Hungerfordského mostu, právě očima Defoea*. Jeho očima jsem nazírala stařeny prodávající sirky a ta ucouraná holka, co si to šinula po chodníku na St. James’s Square, mi připadala, jako by vypadla z Roxany nebo z Moll Flandersové. Zcela jistě mi v té chvíli velký spisovatel ani po dvou stech letech nešel z hlavy. Velký spisovatel – a Forster7 vůbec nečetl jeho knížky! Forster na mě zamával, když jsem se blížila ke knihovně. Moc srdečně jsme si potřásli rukou; a přece mám vždycky pocit, že se ode mě vskrytu duše odtahuje jako od ženy – chytré a moderní ženy. S tím pocitem jsem mu nařídila, ať si Defoea přečte, a když jsme se rozloučili, šla jsem si koupit nějakého dalšího Defoea, a to už jsem si cestou pořídila jeden svazek v Bickers.

Čtvrtek 17. dubna

Jakkoli se můžete o Stracheyovy* otírat, jejich myšlení zůstává pro člověka zdrojem radosti až do samého konce; tak jiskřivé, konkrétní a bystré. Musím snad dodávat, že si vlastnosti, které obdivuju nejvíc, spojuju s jinými lidmi, než jsou Stracheyovi? Je to už tak dlouho, co jsem Lyttona* neviděla, že si ho málem vybavuju jen na základě toho, co píše, a jeho studie o lady Hester Stanhopeové* zrovna nepatří k jeho nejlepším. Celou tuhle stránku bych dokázala zaplnit drby o článcích různých lidí napsaných pro Athenaeum, protože jsem včera svačila s Katherine8 a Murry9 tam seděl celý zachmuřený a mlčel, ožil, jen když jsme mluvily o jeho obchodu. Má už v sobě ono žárlivé zaujetí rodiče pro vlastního potomka. Snažila jsem se mluvit upřímně, jako by upřímnost byla součástí mého postoje vůči světu, a řekla jsem, jak moc se mi nelíbí, co Grantorto píše o zpěvných ptácích, a taky Lytton a tak dál. Mužské prostředí mě vyvádí z konceptu. Nedůvěřují člověku? Opovrhují jím? A pokud ano, proč tam tedy vysedávají po celou dobu návštěvy? Pravda je, že když například Murry pronese ten ortodoxně maskulinní názor na Eliotovou, čímž umenší můj zájem dozvědět se, co říká o mně, nepoddám se tomu. Pomyslím si, jak hluboká propast zeje v mužské inteligenci a jak se muži pyšní názory, které hodně připomínají hloupost. Připadá mi mnohem snadnější bavit se s Katherine – ta se poddává, anebo naopak vzdoruje tak, jak předpokládám. Stihneme toho víc v mnohem kratším čase, přesto si Murryho vážím. Přeju si, aby si o mně myslel něco dobrého. Heinemann odmítl povídky K. M. A jí se kupodivu dotklo, že ji Roger* nepozval na svůj večírek. Její nedotknutelná vyrovnanost je spíš jen póza.

Neděle velikonoční, 20. dubna

V nečinném období, které následuje po každém dlouhém článku – a Defoe je už druhý úvodník v tomhle měsíci –, jsem si vytáhla tenhle deník a četla si v něm, jako člověk vždycky pročítá vlastní slova, s jakousi provinilou náruživostí. Přiznávám, že ten nevybroušený a nahodilý styl, tak často postrádající gramatickou správnost a přímo volající po autorské korektuře, mě poněkud trápí. Snažím se vysvětlit té, která tohle někdy bude číst, že přece umím psát mnohem líp, že tomu jen v téhle formě nedopřávám dostatek času, a zakázat jí, aby sem nechala kohokoli nahlédnout. A teď můžu přidat malou poklonu v tom smyslu, že tohle psaní má jistou nedbalost, ale taky sílu, a někdy se trefí do černého. A ještě případnější je má víra, že návyk takhle psát pouze pro sebe představuje užitečnou praxi. Uvolní to vazivo. Na vynechávkách a klopýtnutích nesejde. Tímhle tempem se musím do svého tématu trefit pokud možno přímo a okamžitě, a tudíž se musím zmocňovat slov, vybírat je a vystřelovat bez přestávek, které by zabraly dobu delší než namočení pera do inkoustu. Myslím, že v průběhu posledního roku se dá vystopovat v mém profesionálním psaní jistá větší uvolněnost, kterou připisuji těm bezstarostným půlhodinkám po svačině. Navíc se přede mnou tyčí stín jakési formy, jíž by deník mohl dosáhnout. Časem třeba zjistím, co člověk může udělat z tohoto volného, uplývajícího materiálu svého života; najít pro něj jiné použití než to současné, o mnoho vědoměji a pečlivěji, v beletrii. Jaký bych ten svůj deník chtěla mít? Cosi volně pospojovaného, a přitom ne lajdáckého, natolik pružného, že se do něj vejde cokoli, ať už vážného, banálního či krásného, co mi přijde na mysl. Ráda bych, aby se podobal nějakému hlubokému starému psacímu stolu nebo obsažnému vaku, do něhož člověk hází všechny možné maličkosti, aniž je předem přebral. Ráda bych se k němu vrátila, po roce po dvou, a zjistila, že se ta sbírka nějak sama utřídila a zkultivovala a splynula, jak už to takové soubory potajmu dokážou, v jakýsi tvar, dostatečně průsvitný, aby s půvabem uměleckého díla odrážel světlo našeho života, ale také ty stabilní, klidné sloučeniny. Když si znovu pročítám svazky svých starých poznámek, říkám si, že jediná nezbytnost je nehrát si na cenzora, ale psát podle nálady, nebo úplně o čemkoli. Byla jsem totiž zvědavá, jak se mi budou jevit věci, které jsem do nich jen tak halabala vložila, a zjistila jsem, že důležité je to, co jsem v nich předtím neviděla. Ale volnost má jen krůček k lajdáckosti. Je zapotřebí troška úsilí, aby se člověk správně vypořádal s postavou či událostí, kterou potřebuje zaznamenat. Také nemůže nechat pero psát bez jakéhokoli vedení; protože se bojí, že pak ztratí pevnost a řád, jako u Vernon Leeové*. Její vazivo je na můj vkus až příliš volné

Pondělí 12. května

Jsme uprostřed nakladatelské sezony; dnes dopoledne budu s Murrym a Eliotem10 v rukou veřejnosti. Z toho důvodu se cítím mírně, ale nepochybně sklíčená. Pročetla jsem si svázané Zahrady v Kew; odkládala jsem ten odporný úkol, dokud to nebylo hotové. Výsledek je nijaký. Připadá mi to banální a kraťoučké. Nechápu, jak ten text mohl na Leonarda udělat takový dojem. Podle něj je to zatím nejlepší povídka, kterou jsem napsala; a tenhle soud mě vedl k tomu, že jsem si přečetla Skvrnu na zdi a našla v ní hodně nedostatků. Jak kdysi poznamenal Sydney Waterflow*, na psaní je nejhorší to, že člověk tolik závisí na chvále. Jsem si dost jistá, že za tuhle povídku se mi žádné nedostane – a trochu mi to bude vadit. Když mě nikdo nechválí, připadá mi těžké se do toho ráno pustit. Ale ta skleslost trvá jen půl hodiny, a jakmile začnu, na všecko tohle zapomenu. Člověk by se vážně měl snažit výkyvy v přízni nebrat v úvahu – tu přijde poklona, tu mlčení; Murryho a Eliota si objednali, mě ne. Zbývá jedna zásadní skutečnost, a to mé vlastní potěšení z tohoto umění. A řekla bych, že podobná zamlžení ducha mívají jiné příčiny, byť hluboko skryté. Asi se to dá vysvětlit nějakým rytmem přílivu a odlivu v lidském životě. Jenže jak vzniká ten příliv či odliv, to nevím jistě.

Úterý 10. června

Musím využít tu čtvrthodinku do večeře, abych ještě pokračovala – abych trochu zkrátila tu velkou prodlevu. Právě jsme se vrátili: nejdřív jsme byli v klubu, pak jsme objednali dotisk Skvrny na zdi v nakladatelství Pelican Press a taky jsme posvačili s Jamesem. Přinesl novinku – Maynard je tak znechucen mírovými podmínkami, že odstoupil, sklepal ze sebe kancelářský prach a teď bude akademickou veličinou v Cambridgi. Ale tady musím skutečně zapět chválu sama na sebe, protože jsem přestala ve chvíli, kdy jsme se vrátili z Ashehamu, a našla jsem stůl v hale přímo posetý objednávkami na Zahrady v Kew. Byly také poházené na pohovce a během večeře jsme je bez přestání otvírali a hádali se, bohužel, protože jsme oba byli vzrušení a střetávaly se v nás protichůdné názory, které přecházely ve vlnobití v důsledku ostré kritiky, s níž jsme se setkali v Charlestonu. Za všechny tyhle objednávky – je jich asi 150, od obchodů i soukromých osob – vděčím recenzi v literární příloze Timesů. Zřejmě od Logana*, od něhož se mi dostalo tolik chvály, kolik bych si představovala jako svůj právoplatný nárok. A to jsem před deseti dny ještě stoicky čekala naprostý propad! Potěšení z úspěchu značně poškodila nejdřív naše hádka a za druhé nutnost nachystat asi 90 výtisků: tedy nastříhat desky, natisknout cedulky, přilepit ořízku a nakonec je odeslat, což nás stálo veškerý volný čas až doteď, nemluvě o tom čase, kdy jsme se měli zabývat něčím docela jiným. Ale jak se na mě štěstí v podobě úspěchu v té době smálo! Nezaslouženě jsem taky dostala dopis od Macmillana z New Yorku, že na ně Plavba zapůsobila natolik, že by si chtěli přečíst Noc a den. Myslím, že nerv způsobující radost snadno znecitliví. Mám ji ráda po malých doušcích, ale psychologie slávy by stála za neuspěchanou úvahu. Taky mi připadá, že přátelé člověku tu radost vždycky trochu kazí. V sobotu tu obědval Lytton s Webbovými*, a když jsem mu vyprávěla o některých svých triumfech, připadalo mi, jako by se mu tváří mihl stín, hned zmizel, ale lesk na plodech mé práce mezitím malounko pohasl. Pravda je, že já jsem s jeho úspěchy zacházela dost podobně. Stěží mě nadchne, když zeširoka rozkládá nad výtiskem Vynikajících viktoriánců seřazených a označených iniciálami manželů Asquithových* – buď „M“, nebo „A“. Nicméně to pomyšlení u něj vyvolalo příjemný výraz. Oběd se vydařil. Jedli jsme na zahradě a Lytton velice půvabně žertoval, a přece s větší dávkou sebejistoty než jindy. „Ale mě Irsko nezajímá –“

Sobota 19. července

Člověk by se asi měl zmínit o vyhlášení versailleského míru, ale jestli stojí za to vyměnit kvůli tomu perko, to netuším. Sedím vklíněná v okně, a tak mi málem stéká přímo na hlavu ta souvislá sprška deště, která bubnuje do listí. Asi tak za deset minut začne průvod i v Richmondu. Bojím se, že málo lidí přijde zatleskat městským radním, kteří se vyparádili, aby vypadali důstojně, a pak pochodovali ulicemi. Mám z toho pocit, jako když se židle přikryjí povlaky proti prachu. Jako bych se ještě zdržovala tady, zatímco všichni ostatní už odjeli na venkov. Jsem zkormoucená, zaprášená a zklamaná. Jistěže jsme neviděli průvod. Zaznamenali jsme jen ty koše plné odpadků na předměstí. Déšť se spustil až asi před půlhodinou. Zato služebnictvo zažilo triumfální dopoledne. Stáli na Vauxhallském mostě a neunikla jim ani chvilička. Generálové i prostí vojáci, tanky, ošetřovatelky i vojenské kapely procházeli kolem celé dvě hodiny. Říkali, že něco tak skvělého v životě neviděli. Spolu s náletem zeppelinů zaujme tahle událost důležité místo v historii rodiny Boxallových*. Ale já nevím – připadá mi to jako slavnost pro služebnictvo; cosi přichystaného, aby se pacifikoval a uklidnil „lid“ – a teď to kazí déšť. Možná bude nutné vymyslet pro obecenstvo nějaký další zážitek. Z toho asi pramení mé zklamání. Na těchto mírových radovánkách je cosi vypočítavého, politického a neupřímného. Navíc způsob, jakým probíhají, v sobě nemá žádnou krásu a ani moc spontánnosti. Sem tam nějaká vlajka; dostali jsme to, co sluhové – řekla bych ze snobismu – toužili naléhavě koupit, aby nás překvapili. Včera v Londýně se ty obvyklé upocené a fádní hloučky lidí, ospalé a tupé jako shluk promáčených včel, ploužily přes Trafalgar Square a kolébaly po chodnících v okolí. Jediná příjemná věc, jíž jsem si všimla, byla spíš dílem závanu větru než zdobného umu: nějaké dlouhé fábory připevněné k vrcholku Nelsonova pomníku olizovaly vzduch, svinovaly se a zase roztahovaly jako ohromné jazyky draků, s jakousi pomalou, málem hadí krásou. Kromě toho byly divadla a kabarety poseté lucerničkami ze silného skla, které se poněkud předčasně zevnitř rozzářily – ale světlo se přece dá využít i líp. Nicméně večer byl horký a úžasný, pokud jde o tohle, a ještě nějakou dobu poté, co jsme si šli lehnout, jsme nemohli usnout, protože vybuchovaly rakety, které vždycky na vteřinu osvítily celou ložnici. (A teď, za deště, pod šedohnědou oblohou vyzvánějí richmondské zvony – ale kostelní zvony nám připomínají jen svatby a křesťanskou bohoslužbu.) Nemůžu popřít, že mám tak trochu pocit nepřejícníka, když píšu takhle pochmurně, protože všichni máme dál uchovávat víru, že máme radost a že nás to baví. Tak třeba o narozeninách, když se z nějakého důvodu nevyvedly, bylo věcí cti tvářit se v dětském pokoji jakoby nic. S odstupem let se už člověk dokázal přiznat, jak mu to připadalo jako hrůzný podvod; a pokud po další spoustě let tahle povolná stádečka přiznají, že to také prokoukla a už toho mají dost – budu mít větší radost? Domnívám se, že oběd v Klubu 1917 a projev paní Besantové už naprosto spolehlivě sedřely to pozlátko z perníků, pokud ho ještě pár zrníček zbývalo. Hobson řečnil jízlivě. Ona – mohutná stará paní s mrzoutskými rysy a prostornou lebkou, nicméně hustě pokrytou vlnitými bílými vlasy – začala tím, že přirovnala ten rozsvícený a sváteční Londýn k Láhauru. A pak se do nás pustila kvůli špatnému zacházení s Indií, přičemž zjevně jako by patřila k „nim“, a ne k „nám“. Řekla bych, že celou tu věc neměla dobře sesumírovanou, třebaže na povrchu to vypadalo důvěryhodně a klub tleskal a souhlasil. Nemůžu si pomoct – prostě vnímám řeči, jako by byly napsané, a tudíž ty květiny, kterými čas od času mávala, vypadaly děsně uměle. Připadá mi stále jasnější, že jediní poctiví lidé jsou umělci a že tihle reformátoři společnosti a filantropové se z ní natolik vymykají a pod pláštíkem lásky k bližnímu hýčkají tolik nedůvěryhodných tužeb, že se na nich nakonec dá najít víc chyb než na nás. Ale co kdybych byla jednou z nich?

Neděle 20. července

Možná už dopíšu líčení oslav míru. Jací stádní živočichové nakonec jsme! – i ti nejzklamanější. Každopádně zatímco průvod a vyzvánění zvonů jsem proseděla, aniž to se mnou hnulo, po obědě jsem začala mít pocit, že když se něco děje, možná by člověk měl být u toho. Vyburcovala jsem chudáka L. a odhodila Walpolea*. Nejdřív jsme rozsvítili řadu skleněných lamp, a když jsme si všimli, že přestalo pršet, vyšli jsme ven zrovna před svačinou. Výbuchy už nějakou chvíli předznamenávaly ohňostroj. Dveře hospody na rohu byly otevřené a místnost nabitá; páry tančily valčík; písničky se vyřvávaly, poněkud vrávoravě, jako by se člověk musel nejdřív opít, aby zazpíval. Tlupa malých kluků s lucernami mašírovala přes parčík a tloukla paličkami do rytmu. Mnoho obchodů si nedovolilo utrácet za elektrické osvětlení. Nějakou nóbl paní opilou namol podpírali dva pánové opilí jen částečně. Šli jsme s umírněným proudem směrem na návrší. Už v půli cesty nám světlo málem zhaslo, ale šli jsme dál, až jsme dorazili na terasu. A pak jsme opravdu něco uviděli – vlastně ne mnoho, protože chemikálie navlhly. Červené, zelené, žluté a modré koule pomalu vzlétaly, rozprskávaly se, vykvétaly do světelného oválu, který pak klesal v menších zrníčkách, až zmizel docela. Z různých směrů bylo vidět zamlžená světla. Za Temží, mezi stromy, byly rakety nádherné, zatímco světlo odrážející se na tvářích davu působilo podivně; šedý opar samozřejmě všechno zamlžil a ztlumil záři ohňostroje. Bylo smutné pozorovat ty nevyléčitelné vojáky, jak sedí zády k nám v postelích U Hvězdy a podvazku, kouří cigarety a čekají, až ten rámus skončí. Byli jsme děti, které je třeba zabavit. Tak jsme se v jedenáct vrátili domů a z pracovny jsme viděli, jak Ealing dělá, co může, aby se radoval, a jedna ohnivá koule skutečně vylétla tak vysoko, že ji L. považoval za hvězdu; ale takových bylo vidět devět. Dnes nás déšť nenechal na pochybách, že jakékoli další oslavy nesmlouvavě spláchne.

Úterý 21. října

Tohle je Den vítězství a včera byl památný den, protože vyšla Noc a den. Mých šest autorských výtisků dorazilo ráno a pět šlo zase hned dál, takže si představuju, jak v nich má pětice přátel už zabořené nosy. Jsem nervózní? Kupodivu málo, spíš vzrušená a potěšená než nervózní. Za prvé, knížka je hotová a na světě; pak jsem si kousek přečetla a líbilo se mi to; teď tak trochu věřím, že lidé, jejichž úsudku si cením, o ní patrně budou smýšlet dobře, což ještě podpoří vědomí, že i kdyby ne, já se vzchopím a sama se pustím do dalšího příběhu. Jistěže kdyby Morgan a Lytton a všichni ostatní projevili nadšení, pozvedlo by mi to sebevědomí. Člověk však potkává lidi, kteří říkají takové ty obvyklé věci, a to je nuda. Ale celkem chápu, o co mi jde; mám pocit, že tentokrát jsem dostala fér šanci a udělala jsem, co se dalo; takže k tomu přistoupím filosoficky a případně to svedu na boha.

Čtvrtek 23. října

Musím zaznamenat první plody Noci a dne. „Bezpochyby dílo velkého génia“ – tolik Clive Bell*. Jistě, taky se mu to nemuselo líbit – vůči Plavbě byl kritický. Přiznávám, že mě to těší, ale nejsem přesvědčená, že je to přesně tak, jak říká. Nicméně je to znamení, že mám pravdu, když se nebojím. Lidi, jejichž úsudku si vážím, nebudou tak nadšení jako on, ale rozhodně nebudou úplně proti, řekla bych.

Čtvrtek 30. října

Můžu se vymluvit na revmatismus, že nepíšu víc; kromě revmatismu mám navíc ruku od psaní unavenou. Přesto kdybych mohla sama sebe pojednat jako téma analýzy, z posledních několika dnů bych asi vytvořila zajímavý příběh – o své vrtkavosti, pokud jde o N. a d. Po dopisu od Clivea přišel také od Nessy – bezmezná chvála. Navrch pak od Lyttona: nadšená chvála, ohromný triumf, klasika a tak dále. Následovala pochvalná věta od Violet.11 A poté včera ráno tahle řádka od Morgana: „Líbí se mi to míň než Plavba.“ Třebaže i on se zmiňoval o velkém obdivu, o tom, že musel knihu číst ve spěchu, a navrhoval, že si ji přečte znovu, tohle smazalo veškerou radost z těch předešlých. Ano, ale abych pokračovala. Asi tak ve tři odpoledne jsem si už připadala šťastnější a bezstarostnější právě kvůli jeho pohaně než kvůli chvále od těch druhých – jako by se člověk po rozkošném vyvalování mezi pružnými obláčky a měkkými polštářky zase octl při zemi. Ano, nejspíš si Morganova názoru vážím stejně jako jiných. A navíc je dneska ráno v Timesech sloupek – velká chvála – a taky inteligentní. Píše se v něm mimo jiné, že ačkoli N. a d. se na povrchu tak neskví, zachází do větší hloubky než předchozí kniha – s čímž souhlasím. Doufám, že tenhle týden už recenze skončí – ráda bych, kdyby následovaly inteligentní dopisy; ale chci psát menší příběhy; nicméně mi spadl kámen ze srdce.

Čtvrtek 6. listopadu

Včera u nás večeřeli Sydney s Morganem. Celkem jsem ráda, že jsem obětovala ten koncert. Pochyba o Morganovi a N. a d. je pryč. Už chápu, proč se mu líbí míň než P. A jak to chápu, vidím, že jeho kritika mě nechtěla odradit. O to možná inteligentní kritika nikdy neusiluje. Nicméně trochu nerada to píšu, protože píšu hodně kritických článků. Řekl asi tohle: N. a d. je přísně formální a klasické dílo; a protože je takové, člověk, tedy i on, od něj očekává mnohem větší stupeň sympatičnosti postav než v knize, jako je P., která působí vágně a obecně. Žádná z postav N. a d. není sympatická. Bylo mu jedno, jak se samy se sebou vypořádají. Bylo mu to jedno i u postav P., ale tam neměl potřebu s nimi soucítit. Jinak ocenil prakticky všechno; jeho výtka nespočívá v tom, že by N. a d. byla méně pozoruhodná než předešlá kniha. A navíc je v ní spousta krásy – vlastně nevidím žádný důvod, proč bych v tomhle ohledu měla být nějak sklíčená. Sydney prohlásil, že ho naprosto vyvedla z míry, a je toho názoru, že tentokrát se mi to opravdu povedlo. Ale začíná být se mnou nuda! Ano, i stará Virginia toho spoustu vynechá. Jenže v tuhle chvíli se to zdá důležité. Časopis Cambridge Magazine opakuje to, co Morgan prohlásil o nesympatičnosti postav; a přece jsem se dostala do popředí současné literatury. Prý se svými postavami zacházím cynicky. Ale jakmile zajdou do detailů – Morgan si četl recenze, když jsme seděli u ohně plynových kamínek –, projeví se různost názorů. Takže kritici nejsou tak docela zajedno a autor, který se snaží jim porozumět, je z toho chudák rozpolcený. Poprvé za spoustu let jsem si vyšla na procházku podél řeky mezi desátou a jedenáctou. Ano, kdysi jsem to přirovnala k zavřenému domu – představuju si pokoj s povlaky proti prachu na nábytku. Rybáři takhle brzy nechodí; liduprázdná cestička, ale nějaký velký aeroplán už si letí po svém. Málokdy jsme si povídali, což dokazuje, že nám (mně rozhodně) nevadí mlčení. Morgan myslí jako umělec: říká prosté věci, které chytří lidé neříkají; z toho důvodu mi jako kritik připadá nejlepší. Najednou vyplyne jako zjevná skutečnost to, co člověk přehlédl. Má problémy se svým románem, jako by usilovně cvičil prstoklad, ale zatím mu to pořád neladilo.

Pátek 5. prosince

Další vynechávka, ale myslím, že kniha postupně, byť uvážlivě nabírá dech. Uvědomuju si, že od té doby, co jsme se vrátili, jsem neotevřela řeckou knížku. Vlastně skoro nečtu, kromě recenzí, což dokazuje, že čas, který jsem vyhradila psaní, mi tak docela nepatřil. Skoro mě děsí, když zjišťuju, jak moc úzce jsem zaměřená. Pokud úzkost nebo nějaká jiná příčina odvrátí mou mysl od upřeného sledování nepopsaného papíru, stane se z ní dítě – chodí sem a tam po domě, posadí se na poslední schod a dá se do pláče. Noc a den se stále ještě třepotá někde poblíž a hrozně mě zdržuje. George Eliotová nikdy nechtěla číst recenze, protože řeči o jejích knihách jí bránily v psaní. Začínám chápat, jak to myslela. Sama si neberu chválu nebo výtky příliš k srdci, ale ono to člověka ruší, začne se ohlížet zpět, začne si přát, aby něco mohl vysvětlit nebo ještě prozkoumat. Minulý týden o mně otiskli sžíravý odstavec ve Wayfareru; tenhle týden mi Olive Haseltineová poskytla hojivý balzám. Ale radši bych psala po svém o Čtyřech vášnivých hlemýždích, než se stala, jak tvrdí K. M., další Jane Austenovou*.

1920

Pondělí 26. ledna

Den po mých narozeninách; vlastně je mi už osmatřicet, no nic, nepochybuju o tom, že jsem mnohem šťastnější než ve svých osmadvaceti. A šťastnější než včera, protože dnes odpoledne mě napadla nová forma pro můj další román. Řekněme, že by se jedna věc odvíjela od druhé – jako v Nenapsaném románu –, jenže ne na deseti stránkách, ale třeba na takových dvou stech – to by byla, myslím, ta volnost a lehkost, o které mi jde; tím bych se jim přiblížila a zároveň podržela formu a tempo, a vešlo by se tam všechno, všecičko. Pochybuju jedině o tom, do jaké míry se tam vejde lidské srdce – jsem dostatečnou mistryní dialogu, abych je zachytila? Představuju si totiž, že ten přístup bude tentokrát úplně jiný: žádné lešení, sotva nějaká cihla v dohledu, vše potemnělé, ale zároveň srdce, vášeň, humor musí zářit jako oheň v mlze. Pak se mi tam vejde spousta – veselí – nějaký rozpor – a to vše se bude lehce a čile objevovat, kdykoli se mi zachce. Ale jestli jsem dostatečně tohle vše zvládla – to je právě ta otázka; jen si představte (?) Skvrnu na zdi, Z. v K. a Nenapsaný román, jak se vezmou za ruce a zatančí si. V čem bude ta pospolitost, na to musím teprve přijít. Námět mi zatím chybí, ale vidím ohromné možnosti v té formě, na kterou jsem přišla víceméně náhodou před dvěma týdny. Nejspíš je tu také nebezpečí v tom zatraceně sobeckém já; které podle mého názoru ničí Joyce a Richardsonovou*. Je člověk natolik pružný a bohatý, aby ze sebe poskytl knize oporu, aniž ji tím, jako v případě Joyce a Richardsonové, zúží a omezí? Doufám, že jsem se už natolik naučila svému řemeslu, že dokážu i všelijak bavit. Zatím musím ještě tápat a zkoušet to, ale dnes odpoledne mě cosi osvítilo. Vlastně si říkám, že Nenapsaný román postupuje tak lehce, že snad právě tudy musí ta cesta vést.

Středa 4. února

Čas od dvanácti do jedné odpoledne teď den co den trávím čtením Plavby. Nečetla jsem ji od července roku 1913. A kdybyste se mě zeptali, co si o tom myslím, odpověděla bych, že nevím – je to taková strakatina – taková sbírka záplat – tu prosté a přísné – tu frivolní a povrchní – tu jako pravda boží – tu zase silné a volně plynoucí, prostě jak je libo. Co si o tom myslet, bůhví! Nedostatky v ní jsou tak děsivé, že mi hoří tváře – a pak nějaký obrat, rozhodný pohled vpřed je zase nutí červenat se pýchou. Celkem vzato se mi hodně líbí, jak ta mladá žena myslí. Jak chrabře se do všeho pouští – a musím říct, že se v tom projevuje talent k psaní! Jen málo bych to mohla vylepšit a na příští generace zřejmě budu působit jako autorka laciných vtípků, elegantní satiry, a dokonce, jak zjišťuji, vulgarismů – nebo spíš hulvátství, které mě bude snad trápit i v hrobě. A přece vidím, proč ji lidé čtou raději než N. a d. Neříkám, že ji víc obdivují, ale připadá jim jako skvělejší a sugestivnější podívaná.

Úterý 9. března

Nehledě na určité chvění, které pociťuji, budu asi zatím v tomhle deníku pokračovat. Někdy mi připadá, že jsem se propracovala vrstvou stylu, který mu vyhovoval – tedy vyhovoval oné příjemné a jasné hodince po svačině; kdežto to, kam jsem se dostala teď, je méně kujné. Nevadí; představuju si, že až si jednou stará Virginia nasadí brýle, aby si početla o březnu roku 1920, rozhodně si bude přát, abych teď pokračovala. Zdravím tě, můj milý přízraku! A povšimni si, že mi padesátka nepřipadá jako tak požehnaný věk. Ale je třeba ještě napsat několik dobrých knih; a tady jsou ty cihly pro jednu pěknou. Abych se vrátila k současné majitelce toho jména, v neděli jsem jela na Campden Hill poslechnout si Schubertův kvintet – podívat se na dům George Boothe – udělat si poznámky k příběhu – přiblížit se k úctyhodnosti –, všechny tyhle popudy mě tam vedly a byly levně uspokojeny za pouhých sedm a půl šilinku.

Pochybuju, že lidé hledí na své pokoje s tak fantastickou průzračností, jako je vidím já, a to během pouhé hodinové návštěvy. Chladná povrchní korektnost, a přitom tenká jako březnová vrstvička ledu na rybníčku. Jakési kupecké sebeuspokojení. Koňské žíně a mahagon, to je ono; bíle natřené dveře, reprodukce Vermeera, stolek z Omegy12 a pestrobarevné záclony vytvářejí spíš snobskou masku. Naprosto nezajímavý pokoj, kompromis, i když to je samozřejmě svým způsobem taky zajímavé. Protiví se mi ten rodinný systém. Stará paní Boothová ve vdovském šatu trůní na jakési komodě, obklopena oddanými dcerami a vnoučaty připomínajícími symbolické cherubíny. Takoví úhlední a nudní chlapečkové a holčičky. My všichni jsme tam seděli v kožešinách a bílých rukavicích.

Sobota 10. dubna

Jestli budu mít štěstí, mám v plánu příští týden začít psát Jákobův pokoj. (Něco takového jsem podotkla poprvé.) Myslím na to jaro, co chci vylíčit; poznamenat, že člověk si letos skoro ani nepovšimne nového listí na stromech, protože jako by to staré tak docela nevymizelo – žádná ta kovová čerň kmenů kaštanů nebyla – stále to bylo nějak tlumené a barevné; na nic podobného se v životě nepamatuju. Vlastně jako bychom zimu přeskočili – vládla tu roční doba připomínající půlnoční slunce – a další návrat k plnému jasu. Takže skoro ani nepozoruju, že kaštany už vyrašily – ty slunečníčky roztažené na stromě za oknem; a trávu na hřbitově, která se rozlévá po starých náhrobních kamenech jako zelená voda.

Čtvrtek 15. dubna

S mým rukopisem to jde od desíti k pěti. Možná ho směšuju se svým psaním. Už jsem říkala, že Richmond13 byl celý nadšený z mého článku o Jamesovi*? Tedy před dvěma dny ho ten postarší drobný Walkley napadl v Timesech, prohlásil, že jsem propadla těm nejhorším manýrismům H. J. – zavedeným „obratům“ –, a naznačil, že jsem prostě jeho sentimentální přítelkyně. Zapletl do toho i Percyho Lubbocka*. Ale ať poprávu, či nikoli, se začervenáním mažu ten článek ze své mysli a pozoruji, že moje psaní je konečně lehčí. Nejspíš jde o staré známé květnaté výlevy, bezpochyby pravdivá kritika, i když ten neduh jde na můj účet, to jsem nepochytila od H. J., pokud tohle pomůže. Ale musím si na to dávat pozor. V Timesech to ještě vynikne. Jednak se musím vyjadřovat určitou formou, zvlášť v případě H. J., a promýšlet článek jako důmyslnou stavbu, což podporuje snahu o zdobnost. Nicméně Desmond* se dokonce vyjádřil obdivně. Kdyby se tak stanovila nějaká pravidla, co se týče vychvalování a hanění. Tuším, že mým osudem by bylo to hanění v co největším množství. Poutám pozornost a rozčiluju zvlášť postarší pány. Nenapsaný román si rozhodně vyslouží tvrdou kritiku. Těžko předvídat, kterým směrem se bude ubírat tentokrát. Zčásti je to „dobré psaní“, které dá lidi do pohybu – nejspíš to tak bylo vždycky. Řeknou, že je to „snobské“, a když navíc „dobře píše“ žena, a do Timesů, tak už to samo o sobě stačí. To mě trochu brzdí, proto jsem se ještě nepustila do psaní Jákobova pokoje. Na druhé straně si kritiky vážím. Člověka k něčemu podněcuje, zvlášť když ji napíše Walkley. Je mu pětašedesát (to jsem si vyhledala) a je to stará drbna, což mě těší, smějí se mu, dokonce i Desmond. Jenže nesmíme zapomínat, že i v tom je kus pravdy. Víc než zrnko pravdy, protože v tom kritizovaném článku v Timesech jsem zatraceně rafinovaná. Rafinovaná a srdečná. Nejspíš se tomu nelze tak snadno vyhnout: než jsem totiž začala psát ten článek o H. J., zapřísahala jsem se, že napíšu, co si myslím, a po svém. Tak teď jsem napsala celou stránku, a stejně jsem nepřišla na to, jak se vyrovnat s tím, co přijde po vydání Nenapsaného románu.

Úterý 11. května

Pro budoucí zájemce stojí za zmínku, že tvůrčí síla, která tak příjemně vyvěrá, když začínáte knížku psát, se po čase poněkud zklidní a člověk pokračuje rovnoměrněji. Vkrádají se pochyby. Pak se s nimi smíříte. Odhodlání nevzdát se a pocit vznikajícího tvaru vás u toho přidrží víc než cokoli jiného. Jsem trošku napjatá. Podaří se mi mou představu uskutečnit? Hned jak se člověk pustí do práce, připadá si jako někdo, kdo se vydává na cestu po krajině rozprostírající se před ním s pocitem, že už ji někdy viděl. Nechci v téhle knize psát nic, při čem bych se nebavila. A přece je psaní vždycky tak těžké.

Středa 23. června

Tentokrát mě stálo hodně úsilí, abych poctivě vyjádřila to, že mi poslední Conradova* kniha nepřipadá dobrá. Ale udělala jsem to. Je (trošku) trapné kritizovat to, čeho si člověk jinak téměř bez výhrad váží. Nemůžu se ubránit podezření, že on se nestýká s lidmi, kteří rozlišují mezi dobrým a špatným psaním, a jelikož je cizinec, mluví lámanou angličtinou a za manželku má nekňubu, stahuje se stále víc do toho, co kdysi dělal dobře, jenže na to nakládá další a další vrstvy, až tomu člověk nemůže říct jinak než lepkavé melodrama. Nedovedu si představit, že bych byla podepsaná pod knihou, jako je Únik. Ale podpoří mě v tom názoru někdo? Každopádně mým názorem na knihu nic neotřese. Nic – prostě nic. Možná jedině když je to knížka od někoho mladého – nebo od přítele –, ne, ani tam neselhávám. Vždyť jsem zrovna nedávno smetla Murryho hru, nebyla jsem zrovna nadšená z povídky od K. a taky jsem se pouze stručně vyjádřila o Aldousi Huxleym*. A neuráží tak trochu můj smysl pro přiměřenost, když slyším Rogera, jak tyhle přesné hodnoty motá dohromady?

Čtvrtek 5. srpna

Pokusím se napsat, na co myslím, když po obědě čtu Dona Quijota. Tedy v zásadě lze říct, že tehdy psát znamenalo vyprávět příběh k pobavení lidí usazených kolem ohně a nemajících na rozdíl od nás žádné jiné prostředky, jak se zabavit. Sedí, ženy předou, muži přemítají a jako dospělým dětem se jim vypráví veselý, fantastický a rozkošný příběh. Tohle mi připadá jako hnací síla D. Q. – abychom se za každou cenu bavili. Pokud můžu soudit, krása a myšlenky do něho vnikají bezděčně – Cervantes* si sotva byl vědom toho vážného významu a sotva nahlížel D. Q. tak jako my. A právě v tom podle mě spočívá ten problém – do jaké míry jsou ten smutek a satira opravdu naše, nezamýšlené – nebo ty velké postavy mají v sobě cosi, co se mění s generací, která na ně pohlíží? Přiznávám, že hodně z toho vyprávění je nuda – možná ne hodně, jen trochu na konci prvního dílu, kde je příběh zjevně podán tak, aby se nám líbil. Tak málo se doopravdy vyjeví, tolik se toho zamlčí, jako by si ani nepřál rozvíjet tuhle stránku věci – příkladem toho, co mám na mysli, je scéna pochodujících galejníků. Prociťoval C. celou krásu a smutek té scény, jako je cítím já? Už dvakrát jsem použila slovo „smutek“.

Je snad pro moderní názor zásadní? Nicméně je úžasné rozvinout plachty a silou vyprávění velkolepého příběhu vyrazit bez okolků vpřed, což činí celá první část. Řekla bych, že ta epizoda s Fernandem, Cardinem a Lucindou je tehdy módní dvorský motiv, pro mě nicméně nudný. Také čtu Prosťáčka Gou – je to chytré, zajímavé, přesto vyprahlé a příliš úhledné. V Cervantesovi najde člověk všecko – možná „rozpuštěné“, ale vytvořil hluboké, opravdové, živoucí lidi vrhající skutečné stíny, barevné jako v životě. Egypťané, podobně jako většina francouzských autorů, vám místo toho poskytnou špetku prachu z podstaty, je to mnohem silnější a účinnější, ale postrádá to šíři a prostor. Probůh! Co to píšu? Neustále nějaké obrazy. Každé dopoledne teď píšu Jákoba, denní dávka práce mi připadá jako dostihová překážka, kterou musím zdolat, srdce mám až v krku, dokud to není za mnou, a buď jsem nepřeskočila, anebo neshodila laťku. (Další obraz, ani jsem to tak nemyslela. Budu si muset zalistovat v Humeových* Esejích a projít očistnou kúrou.)

Neděle 26. září

Ale nejspíš mi to vadilo víc, než jsem dala na sobě znát. Jákob se tak nějak zarazil, ke všemu uprostřed večírku, který se mi tolik líbil. Eliot přijel těsně poté, co jsem nepřetržitě dlouhou dobu psala (dva měsíce v jednom kuse), a mně jako by tím najednou došla energie, jako by na mě padl nějaký stín; a když člověk píše beletrii, potřebuje naopak odvahu a sebedůvěru. Neřekl nic – ale já jsem z toho vyvodila, že to, co dělám, by patrně líp odvedl pan Joyce. Pak jsem začala přemítat nad tím, co to vlastně dělám. Jako obvykle v takových případech mě jalo podezření, že nemám tu věc pořádně promyšlenou – což dává prostor pro umenšování, trápení, váhání –, a člověk se v tom nakonec ztratí. Myslím si však, že příčinou toho všeho jsou ty dva měsíce práce: najednou vidím, že se vracím k Evelynovi*, dokonce začínám vymýšlet přednášku o ženách, jako protest vůči názorům pana Bennetta otištěným v novinách. Před dvěma týdny jsem na procházkách bez ustání vymýšlela Jákoba. Je to divná věc, ten lidský mozek! Tak vrtošivý, nespolehlivý, věčně se leká pouhých stínů. Možná že někde úplně vespod v mysli mi straší myšlenka, že L. mě ve všech ohledech předstihuje.

Pondělí 25. října (první den zimního času)

Proč je život tak tragický? Proč tolik připomíná úzký chodníček přes propast? Připadá mi, jako bych trpěla závratí. Napadá mě, jak vůbec dojdu na konec. Ale proč mám ten pocit? Sotva jsem to vyslovila, už se ztratil. Oheň hoří. Jdeme na Žebráckou operu. Jenže je to všude kolem mě, nemůžu před tím věčně zavírat oči. Ten pocit neschopnosti; že nikoho nezajímám. Sedím tady v Richmondu a jako od lucerny postavené uprostřed polí se mé světlo prostírá do tmy. Melancholie se vytrácí, když píšu. Proč se tedy z těch pocitů nevypisuju častěji? Asi v tom člověku brání ješitnost. Chci se i sama sobě jevit úspěšná. Přesto se nepodívám až na ty kořeny. Asi je potíž v tom, že nemám děti, žiju vzdálena od přátel, nedaří se mi psát dobře, utrácím moc za jídlo, stárnu. Moc často přemýšlím, proč tohle a proč zase ono, moc o sobě hloubám. Nemám ráda, když čas prolétá kolem mě. No tak pracuj! Ano, ale práce mě tak brzy unaví – dokážu číst jen trochu, hodinu píšu, a mám dost. Sem k nám nikdo nechodí příjemně mařit čas. A pokud ano, vadí mi to. Námaha spojená s cestou do Londýna je příliš velká. Nessiny děti rostou a ani ke mně nemůžou přijít na svačinu nebo abychom šli společně do zoo. Z kapesného se toho moc nepořídí. Nicméně se nechám přesvědčit, že tohle všecko jsou nepodstatné věci. Někdy si říkám, že je to život sám, pro naši generaci tak tragický. Vždyť to najdete v každých novinách – nějaký výkřik v agonii. Dneska odpoledne McSwiney a násilí v Irsku; nebo v nich bude něco o stávce. Neštěstí je všude – hned jak člověk vyjde ze dveří; nebo hloupost, což je ještě horší. Ale tím se mi taky nic neřeší. Doufám, že až zase budu psát Jákobův pokoj, ožiju. Evelyn už by měl pomalu být hotový; jenže mně se nelíbí to, co jsem napsala. A nehledě na to všecko jsem přece šťastná – tedy jen nebýt toho pocitu, že kráčím po chodníčku přes propast.

1921

Úterý 1. března

Nejsem spokojená, ta kniha se nevyvíjí zdravě. Co když třeba jedna z těch přemnoha změn mého stylu jde proti materiálu? Nebo snad pořád zachovávám tentýž styl? Podle mého se mění neustále, jenže si toho nikdo nevšímá. Ani já to nedovedu pojmenovat. Popravdě řečeno mám jakýsi vnitřní, automatický žebříček hodnot. Ten pak rozhoduje, jak mám zrovna trávit čas. Diktuje mi: „Tuhle hodinu se musíš učit rusky.“ „Tuhle věnuj Wordsworthovi.“ Nebo: „Teď bych si měla zalátat ty hnědé punčochy.“ Jak jsem k tomuhle hodnotovému řádu přišla, to nevím. Možná je to dědictví po puritánských předcích. Z potěšení mám trochu rozporné pocity. Bůhví. A pravda taky je, že psaní – i tohle – vyžaduje myšlení, které bolí – ne tolik, jako když se učím rusky, jenže polovinu času stráveného s ruštinou stejně koukám do ohně a přemýšlím, co budu psát nazítří. Paní Flandersová je v sadu. Kdybych teď byla v Rodmellu, promyslela bych si to na procházce na planinách. Byla bych v psací kondici. Kdežto tady nás právě opustili Ralph,14 Carringtonová15 a Brettová16 a jsem rozptýlená; navečeříme se a půjdeme do spolku. Nemám klid na to, abych se zamyslela nad paní Flandersovou v sadu.

Neděle 6. března

Nesse se Pondělí nebo úterý naštěstí líbí – v mých očích to tak nějak zachraňuje. Ale teď začínám přemýšlet, co na to řeknou recenzenti – za měsíc touhle dobou. Zkusím předvídat. Takže – Timesy budou laskavé, trošku opatrné. Paní Woolfová, řeknou, si musí dát pozor na svou virtuozitu. Musí se vyvarovat nejasností. Její velký přirozený talent atd. … se nejlépe projevuje v prosté lyrice nebo třeba v Zahradách v Kew. Nenapsaný román nelze nazvat úspěchem. A pokud jde o Loveckou společnost, projevuje sice živost, ale je přece jen trochu jednostranná. Nicméně přečíst si paní Woolfovou udělá člověku vždycky radost. Ve Westminsteru, Pall Mallu a jiných seriózních večernících mě pojednají velmi úsečně a se sarkasmem. Základní linie se ponese ve stylu, že začínám mít moc ráda svůj hlas; to, co píšu, nestojí za mnoho, je to neslušně afektované, jsem zkrátka nepříjemná ženská. Nejspíš se mi nedostane zvláštní pozornosti nikde. Přesto bych řekla, že začínám být dost známá.

Pátek 8. dubna, za deset minut jedenáct

Měla bych psát Jákobův pokoj – a nemůžu. Místo toho napíšu o důvodu, proč nemůžu – tenhle deník je moje laskavá, nezaujatá, spolehlivá důvěrnice. Zkrátka jsem jako spisovatelka selhala. Vyšla jsem z módy, jsem stará, už nikdy mi to nepůjde líp, nejsem chytrá hlavička, všude je jaro; má kniha je venku (předčasně) a spálil ji mráz, je na nic. Fakt je, že Ralph poslal mou knihu do Timesů k recenzi bez údaje, kdy vyšla. Tudíž načmárali noticku, která se objeví „nejpozději v pondělí“, otisknou ji na místě, které nikdo nečte, zmínka je dost kusá, dost pochvalná, ale zcela neinteligentní. Tím chci říct, že nechápou, že se snažím o něco zajímavého. Což mi vnucuje podezření, že ne. A tudíž nemůžu pokračovat v Jákobovi. Ke všemu Lyttonovi taky vyšla kniha a má recenzi na třech sloupcích – nejspíš pochvalnou. Ani si nedám tu práci, abych to tu nějak uspořádala. Nebo abych vysvětlila, že se mi nálada zhoršovala a zhoršovala, až asi tak před půlhodinou jsem dosáhla takové sklíčenosti, že to snad nemůže být horší. Řekla jsem si, že už nikdy nic nenapíšu – tedy kromě recenzí. A jako by to ještě nestačilo, pořádali jsme oslavný večírek, abychom poblahopřáli Lyttonovi. To bylo jistě správné, jenže on se ani nezmínil o mé knize, kterou nejspíš četl. Takže poprvé nemůžu počítat s jeho pochvalou. Kdyby mě literární příloha Timesů rozebírala jako záhadu, rébus, tak by mi to nevadilo, protože to nemá Lytton rád. Ale když je ta kniha čitelná jako den, a přitom zanedbatelná?!

Je tedy třeba popřemýšlet o chvále a slávě. (Zapomněla jsem připomenout, že Doran v Americe knihu odmítl.) Je to rozdíl, když je člověk populární? (Po pauze, kdy Lottie17 přinesla mléko a slunce se přestalo schovávat, bych ještě dodala, že píšu samé nesmysly.) Člověk chce být náležitě oceňován, jak včera pravdivě pronesl Roger, chce, aby se lidé o něj zajímali a sledovali jeho práci. Skličuje mě pomyšlení, že jsem přestala lidi zajímat – a zrovna ve chvíli, kdy jsem si myslela, že se s pomocí tisku stávám víc sama sebou. Ne že bych stála o zavedenou pověst jedné z našich předních spisovatelek, kterou podle svého soudu postupně získávám. Jistě ještě musím posbírat všechnu soukromou kritiku, což je skutečná zkouška. Teprve až to zvážím, budu moct usoudit, jestli jsem ještě „zajímavá“, nebo už patřím do starého železa. Nicméně jsem připravena kdykoli přestat psát, pokud se prokáže ta druhá varianta. Nestane se ze mě stroj, leda na výrobu článků. Jak píšu, někde v hlavě mi vzniká ten zvláštní a velmi příjemný pocit čehosi, co chci svým psaním vyjadřovat: můj názor. Avšak napadá mě, jestli ten pocit, že píšu pro hrstku jedinců – namísto pro patnáct set čtenářů –, tohle zvrátí? Stane se ze mě výstřední osoba – ne, myslím, že ne. Ale jak už jsem řekla, člověk se musí postavit čelem k té opovrženíhodné ješitnosti, která spočívá u kořenů všeho toho hlodání v hlavě a věčného handrkování. Myslím, že jediný recept pro mě znamená mít spousty zájmů – pokud se člověka něco dotkne, aby mohl okamžitě vrhnout energii třeba do studia ruštiny či řečtiny, do novin, do zahrady či lidí nebo prostě do nějaké jiné činnosti, která nemá spojitost s psaním.

Neděle 9. dubna

Musím si pořádně povšimnout příznaků té nemoci, abych už napříště věděla. První den je člověku nanic, druhý den září štěstím. V New Statesman vyšel o mně článek od „Vlídného jestřába“18, který mi každopádně dodal pocit důležitosti (a právě ten člověk potřebuje), a Simpkin Marshall* zavolal, že chce druhých padesát výtisků. Takže se rozhodně prodávají. Teď budu muset vydržet cukání a škádlení kritiky od přátel, což si zrovna neužiju. Zítra přijde Roger. Je to všecko taková nuda! A pak si člověk začne přát, aby tam byl zařadil jiné povídky a vynechal Strašidelný dům, který je možná trochu sentimentální.

Table of Contents

Předmluva

1918

1919

1920

1921