Závěj

C. J. TUDOR

Závěj

KALIBR

Přeložila Jana Kunová

THE DRIFT

Copyright © 2023 Betty & Betty Ltd

All rights reserved.

Translation © Jana Kunová, 2023

ISBN 978-80-242-9519-0

Obsah

- NA TOMHLE SVĚTĚ JE PLNO MRTVEJCH DOBRÁKŮ

- Hannah

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- TEĎ JSME VŠICHNI ZKURVYSYNI

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Hannah

- Meg

- Carter

- Meg

- Carter

- Carter

- ĎÁBEL BÝVAL KDYSI ANDĚL

- 1

- 2

- 3

- O ČTYŘI DNY POZDĚJI

- O 5500 KILOMETRŮ DÁL

- Poděkování

Mé rodině

Kroužili kolem mrtvoly ve sněhu. Mrchožrouti. Hledali, co by se z těla dalo obrat.

Bylo zmrzlé, napůl pohřbené v závěji. S rozhozenými údy. Dokonalý sněžný anděl. Blankytně modré oči rámované ojíněnými řasami zíraly k stejně blankytně modrému nebi. Vánice už ustala.

Nakonec si jedna z hejna vran dodala odvahy. Přistála mrtvému na prsou a opatrně ho klovla do obličeje, zobákem oždibla nos a rty. Pak ho vrazila do jednoho modrého oka. Tahala a tahala, až s mlasknutím vyskočilo z důlku.

Spokojená s kořistí odhopkala a vylétla na nedalekou borovici.

Ostatní vrány se osmělily a snesly se k mrtvole ve víru černých křídel.

Ve chvilce zůstalo tělo bez tváře, zcela k nepoznání.

Později v noci přijdou větší predátoři. Do rána zbyde pouhá ohlodaná kostra.

Za týden zastřelí lovec vlka. Takového chcípáčka, ale když potřebujete dát rodině najíst, vlčí maso je stejně dobré jako každé jiné.

Brzy poté lovec onemocní a zemře. Pak jeho rodina. Pak její přátelé.

A z nebe budou padat vrány.

NA TOMHLE SVĚTĚ JE PLNO MRTVEJCH DOBRÁKŮ

Hannah

Někomu pípal na hodinkách alarm. Někdo zvracel. Hlasitě a blízko. Několik lidí leželo v podivných, nemožných úhlech na vyvrácených sedačkách autobusu. Krev stékala do očí a kanula z otevřených úst.

Hannah to zaznamenávala bez emocí, s klinickým odstupem. To se v tobě ozývá tátova nátura, řekla by jí máma. Uměla se od všeho odpojit. Občas jí tenhle nedostatek empatie komplikoval život. Jindy, například teď, to byla užitečná vlastnost.

Rozepnula si bezpečnostní pás a prosmekla se ze sedadla do uličky. Ten pás jí zřejmě zachránil život, když se autobus zřítil. Dvakrát se překulil po strmém svahu, až uvnitř všechno lítalo, a pak měkce spočinul ve sněhové závěji, nakloněný na bok.

Bolelo ji celé tělo. Modřiny, odřeniny, ale zlomeného neměla asi nic. Žádné masivní krvácení. Mohla samozřejmě mít vnitřní zranění. Těžko s jistotou říct. Ale bezprostředně v tuhle chvíli byla v pořádku. Nebo natolik v pořádku, jak to jen šlo.

I jiní se hýbali. Hannah slyšela sténání, pláč. Zvracení prozatím ustalo. Rozhlédla se po autobusu a zhodnotila situaci. Studentů jelo asi tak dvanáct. Takhle velký autobus ani nepotřebovali, ale do takového je zkrátka Akademie posadila. Odhadla, že necelá polovina pasažérů nepřežila (převážně ti, co se neobtěžovali s bezpečnostním pásem).

Je tu ještě něco, pomyslela si Hannah, když obhlížela situaci. Nějaký problém, který jí zatím naplno nedošel. Venku vánice, autobus převrácený a napůl zapadlý v závěji. Co to jen může být? Z myšlenek ji vytrhlo hulákání:

„Hej! HEJ! Můžete mi někdo pomoct? Moje sestra uvízla.“

Hannah se otočila. V zadní části autobusu klečel obtloustlý mladík s hřívou tmavých kudrnatých vlasů nad raněnou dívkou. Hlavu měla položenou v jeho klíně.

Hannah zaváhala. Říkala si, že se jen duševně připravuje. Nedoufá, že se dá do pohybu někdo jiný, aby se toho ujal a ona nemusela. Neměla ráda fyzickou ani emocionální blízkost. Jenomže nikdo jiný nebyl s to jim pomoct a ona měla zdravotnické znalosti, a tak to byla její povinnost. Vrávoravě k nim zamířila nakloněnou uličkou, překračovala přitom těla.

Došla k muži a jeho sestře. Okamžitě poznala, že děvče to nezvládne, jak se říká ve filmech. A nijak to nesouviselo s tím, co se naučila na přednáškách při studiu medicíny. Říkal jí to čistě jen obyčejný instinkt. Tušila, že dívčin bratr to ví taky, ale chytá se stébla naděje, jak už to lidi v takových situacích dělají, protože jim nic jiného nezbývá.

Dívka byla hezká, se světlou pletí a hustými, vlnitými tmavými vlasy. Hannah si odjakživa přála právě takové místo svých jemných myších, se kterými se nedalo nic dělat a vždycky je nakonec akorát stáhla do nepořádného culíku. Uvědomila si, že závist je nejspíš zvláštní pocit, když ta holka umírá, jenomže lidská povaha je nevyzpytatelná.

Dívka měla skelné oči, dýchala mělce a sípavě. Hannah si všimla, že levou nohu má skřípnutou pod dvěma sedačkami, které se při nehodě přimáčkly k sobě. Pokroucený kov a rozdrcené kosti; nejspíš má mnohočetné zlomeniny. Skutečný problém ale znamenala ztráta krve, a to nepočítala sípavý, přerývaný dech, podle nějž soudila, že dívka možná utrpěla ještě další, na pohled méně znatelná zranění. Na ta právě člověk obvykle dojede. Třeba tu britskou princeznu – Dianu – zabila trhlinka v plicní cévě, o které nikdo nevěděl a z níž pomalu, smrtelně vykrvácela.

„Musíme dostat tu nohu ven,“ prohlásil muž. „Pomůžeš mi odtáhnout sedačku?“

Hannah se na sedačku zadívala. Mohla mu říct, že to stejně nepomůže. Že teď udělá nejlíp, když se sestrou zůstane po ten čas, který jí ještě zbývá. Vzpomněla si však, co jí říkal táta: „V extrémních situacích má pocit, že člověk něco dělá, velký psychologický význam, i kdyby to na reálný výsledek nemělo žádný vliv.“

Zavrtěla hlavou. „Ještě tu sedačku odtáhnout nemůžeme.“

„Proč?“

„Právě ta možná brání ještě silnějšímu krvácení.“

„Tak co s tím?“

„Máš na kalhotách pásek?“

„No, mám.“

„Musíš si ho sundat a tady nad kolenem jí zaškrtit nohu. Pak můžeme zkusit tu sedačku zvednout, dobře?“

„Oukej.“ Vypadal otřeseně, nicméně začal štrachat pod bundou a sundávat si pásek. Břicho mu přetékalo přes pas džínů. Jeho sestra zírala do stropu, pohybovala rty, ale nedokázala ze sebe nic vypravit. Všechny síly vkládala do toho, aby překonala bolest, dostala do sebe ty životadárné doušky kyslíku.

„Na doktorku vypadáš dost mladě,“ prohodil muž a podal jí pásek.

„Studuju medicínu.“

„Jo tak.“ Přikývl. „Jseš od Granta.“

Akademie se nespecializovala na medicínu. Specializovala se vlastně hlavně na rodiče, kteří jsou dost bohatí, aby mohli svým ratolestem koupit nekřesťansky drahý vysokoškolský titul. Ale před několika lety se Jednotka rozhodla, že právě tam založí svoje nové lékařské výzkumné centrum. Přistavěli další křídlo a dohledem nad provozem pověřili profesora Granta, předního světového virologa. Teď na odlehlé univerzitě vysoko v horách studovaly nejnadanější mladé talenty z celého světa.

„Omotej ten pásek tady,“ instruovala ho Hannah. „Stáhni ho, hodně, hodně pevně. Fajn. Dobře.“

Dívka slabě zanaříkala, ale to bylo dobré znamení. Jestli je natolik při vědomí, že pořád vnímá nepříjemné pocity, pak jí mozek ještě nepřestal pracovat.

„To nic,“ zašeptal muž dívce do vlasů a zastrčil si část tmavé hřívy za ucho. „To bude dobrý.“

„Tak,“ řekla Hannah. „Teď to zkusíme zvednout.“

Muž jemně sundal dívčinu hlavu ze svého klína a spolu s Hannou se pokusil nadzvednout autobusovou sedačku. Nešlo jim to. Sice zavrzala a maličko se pohnula, ale nestačilo to. Potřebovali ještě někoho. Dva musí zvedat. Jeden musí ze změti kovu vytáhnout nohu.

Hannah slyšela další hlasy, vnímala, jak se i jiní pohybují, přicházejí k sobě, zjišťují, jestli jsou spolucestující naživu, nebo ne.

Otočila se a zakřičela: „Hej, potřebujeme tady pomoct! Můžete někdo?“

„Zrovna máme svý práce dost,“ ozvalo se odněkud zepředu uštěpačně.

Pak se ale vzpřímil kdosi vysoký a štíhlý a vydal se k nim. Bledý, s krátkými blond vlasy slepenými z jedné strany krví. Vypadalo to ošklivě, ale Hannah věděla, že na hlavě i malá ranka krvácí jak prase.

„Volalas?“ Měl kultivovaný hlas se stopou německého přízvuku.

„Potřebujeme pomoct nadzvednout tuhle sedačku, ona pod ní má nohu,“ odpověděla Hannah.

Blonďák se podíval na dívku a potom na Hannu. Viděla mu na očích, jak ji chladně odhaduje. Mírně zavrtěla hlavou a on chápavě přikývl.

„Dobře. Hej rup!“

Hannah nechala zvedání na mužích a jemně vyprošťovala nohu zpod sedaček. Povedlo se to až na několikátý pokus, ale nakonec nohu dostala ven.

Muž přesunul svoji sestru do trochu pohodlnější polohy, sundal si bundu a podložil jí hlavu. Pod bundou měl vytahanou mikinu s nápisem Omluvte mě, jen nad vším moc přemýšlím. Zvláštní, napadlo Hannu, jakých maličkostí si člověk všimne.

Ucítila na paži dotek ruky a otočila se k blonďákovi. Árijec, pomyslela si. Schází mu už jen kožené kalhoty a klobouček s pírkem.

„Kolik je podle tebe mrtvých?“ zeptal se.

„Čtyři nebo pět – další můžou být zranění.“

Střelil pohledem po dívce a přikývl. „Pamatuješ si, co se stalo?“

Hannah si zkusila vzpomenout. Seděla v autobuse, podřimovala. Venku chumelilo. Zatroubil klakson. Zaskřípěly brzdy a najednou dostali smyk a převrátili se, jednou, podruhé, a pak tma. Byla šílenost vůbec v té sněhové bouři někam jezdit, jenomže Akademie chtěla studenty co nejdřív odlifrovat do Střediska. Do bezpečí.

„Moc ne,“ přiznala.

Znovu se rozhlédla po autobusu. Očima bloudila po mrtvých, po těch, kdo seděli, sténali, plakali. Pokoušela se přijít na to, co jí předtím uniklo.

Autobus dopadl šikmo na pravý bok. Když se podívala ze svého místa dopředu k řidičské kabině, okna po levé straně byla neporušená, vzhlížela k tmavnoucímu nebi. Sníh poletoval jako krajkové záclony, velké vločky už se usazovaly. Největší škody utrpěla pravá strana: zprohýbaný kov, rozbité sklo. Celý tenhle bok autobusu se zabořil do hluboké zavěje, a tím pádem…

Dveře, došlo jí. Dveře jsou zatarasené. Nemůžeme ven.

„Uvízli jsme tady,“ řekla.

Blonďák přikývl, jako by měl radost, že došla ke stejnému závěru. „Ale i kdybychom mohli ven, v tomhle počasí bychom dlouho nepřežili.“

„Co nouzový východ?“ nadhodila.

„Ten už jsem zkusil… zřejmě se zasekl.“

„Cože?“

Vzal ji za loket a odvedl ji o kousek dál. Na levé straně byly tři schůdky k záchodu a dalším dveřím. Nad nimi stálo: V PŘÍPADĚ NOUZE ZATÁHNĚTE ZA ČERVENOU PÁKU. TLAČTE DVEŘE OD SEBE. Blonďák zatáhl za páku a zatlačil do dveří. Nepovolily.

Ustoupil a gestem Hannu vyzval, ať to zkusí sama. Zkusila to. Několikrát, se sílící frustrací. Držely jako přibité.

„Do hajzlu,“ zanadávala. „Jak to?“

„Kdo ví? Možná se při nehodě poškodily?“

„Počkat –“ Na něco si vzpomněla. „Nemělo by tady někde být kladivo, kterým se dají rozbít okna?“

„Správně. To je další záhada.“

Hannah se zamračila. „O čem to mluvíš?“

Ucouvl a ukázal k přihrádce hned nad okny vlevo. Mělo v ní být kladivo, jenže byla prázdná.

„Tady by mělo být další, na střešní okna.“ Ukázal nahoru. „Taky ho někdo vzal.“

Hanně z toho šla hlava kolem. „Ale proč?“

Blonďák se nevesele usmál. „Kdo ví? Možná je nějaký Arschgeige z legrace ukradl. Možná autobus nikdo nezkontroloval, než jsme…“ Nechal větu viset ve vzduchu.

„Musíme zavolat pomoc,“ prohlásila a snažila se zadupat do země paniku.

V tu chvíli jí došla další věc.

„Naše mobily.“

Když studenti nastupovali, mobily jim zabavili a uložili je do zavazadlového prostoru. Cestou nesměli komunikovat s nikým zvenčí.

Nikdo nesměl vědět, kam jedou.

Zůstala na blonďáka zírat. Nebylo jak přivolat pomoc. Nemohli vědět, za jak dlouho je někdo přijede zachránit. Kdy si někdo všimne, že nedorazili? A stejně, kdo by jim v téhle vánici jel na pomoc?

Znovu se zadívala z oken k nebi. Už se na nich začínal vršit sníh a slabého šedavého světla pomalu ubývalo.

Uvízli tu jako v pasti. S mrtvými. A jestli je brzy někdo nezachrání, zůstanou tu s nimi pohřbení.

Meg

Houpání. Zpočátku mírné. Ukolébavka. Houpy hou, krávy jdou. Pak silnější. Nepříjemnější. Bouchla se hlavou o sklo. Tělo se skulilo na opačnou stranu a rázem padala. Na zem. Tvrdou.

„Au. Krucinál.“

Srdce se jí divoce rozbušilo a prudce otevřela oči.

„No do prdele.“

Promnula si loket, v němž tepala bolest, a rozhlédla se. Měla pocit, jako by jí někdo nasypal do očí štěrk. Místo mozku jako by měla mazlavé bláto.

Spadla jsi z postele. Ale kde?

Posadila se. Z postele ne. Z dřevěné lavice. U stěny oválné místnosti. Místnosti, která se pohybovala ze strany na stranu. Venku šedivé nebe, vířící vločky. Kolem dokola sklo. Zmocnila se jí nevolnost. Potlačila ji.

Byli tu další lidé, leželi na dřevěných lavicích. Pět. Všichni ve stejných modrých oteplovacích kombinézách. Tak jako ona, uvědomila si Meg. Všichni v téhle houpavé místnůstce zmítané větrem. Na sklo se lepil sníh.

Tohle není žádná místnost. Ty se nehýbou, ty hloupá.

Vyhrabala se na nohy. Nějak se jí třásly. Znovu se jí začal zvedat žaludek. Nesmím se tomu poddat, pomyslela si. Neměla by se tu kde vyzvracet. Nejistě přešla k jedné stěně té místnosti nemístnosti. Podívala se přes sklo, přitiskla k němu dlaně a nos jako dítě, co kouká na první vánoční sníh.

Dole – hluboko dole – zasněžený les. Nahoře divoce tančící vločky a za nimi nesmírné šedé nebe.

„Kurva.“

Zase se to zhouplo. Vítr, tlumený silným sklem ze všech stran, řval jako hladové zvíře uvězněné za mřížemi. Na skle se rozstřikovaly čerstvé bílé šmouhy a bránily jí ve výhledu. Ale viděla už dost.

Někdo za ní zasténal. Další osoba v modrém se probouzela, narovnávala se jako nemotorná housenka. Posadila se – nebo posadil, to nebylo pod kapucí poznat. I ostatní už se vrtěli. Meg na chviličku podlehla dojmu, že až k ní obrátí tvář, spatří zetlelé oživlé mrtvoly.

Muž – tak pětatřicet, vousatý – na ni upřel rozespalý pohled. Sundal si kapuci a pohladil si hlavu vyholenou na tmavé strniště.

„Ty vole.“ Rozhlédl se. „Kde to jsem?“

„V lanovce.“

„V čem?“

„V lanovce. To je taková kabina zavěšená na lanech –“

Sjel ji agresivním pohledem. „Já vím, co je lanovka. Chci vědět, kde jsem se sakra v lanovce vzal!“

Meg mu pohled poklidně oplácela. „Nevím. Pamatujete si, že byste sem nastoupil?“

„Ne. A vy?“

„Ne.“

„Poslední, co si pamatuju…“ Vytřeštil oči. „Vy… jedete do Střediska?“

Středisko. Záměrně nicneříkající název mohl znamenat cokoli, třeba prázdninové středisko. Pocit pohody a klidu však v Meg nenavodil. Naopak jí z něj přeběhl po zádech ledový záchvěv. Středisko.

Neodpověděla. Zase se zadívala ven.

„Zrovna teď nejedeme nikam.“

Oba civěli do šedé prázdnoty, ve výhledu bránilo stále víc sněhu přilepeného na skle. Vánice. Pořádná.

„Uvízli jsme tady.“

„Uvízli? Řekla jste uvízli?“

Meg se otočila. Za ní stála žena přibližně jejího věku. Zrzavá. Stažený obličej. Panika v hlase. Možný problém.

Meg neodpověděla hned. Přelétla pohledem ostatní v kabině. Jedna osoba pořád ještě spala, schoulená do klubíčka s kapucí přes obličej. Někdo dokáže zaspat všechno. Zbylí dva muži – malý podsaditý s tmavou kudrnatou čupřinou a starší stříbrovlasý brýlatý – si zrovna sedali, protahovali se a rozhlíželi. Působili zmateně, ale klidně. To je dobře.

„Už to tak vypadá,“ promluvila k ženě. „Nejspíš jen vypadl proud.“

„Vypadl proud. No paráda. Fakt bomba.“

„Určitě se zas brzo rozjedeme.“ To řekl ten vousáč. Agresivita už z něj vyprchala. Věnoval ženě letmý úsměv. „Bude to dobré.“

Lež. I kdyby se lanovka rozjela, i kdyby dojeli do cíle, nebude to dobré. Ale lži promazávají soukolí běžného života, aby běželo hladce. Žena vousáčovi oplatila úsměv. Uklidnila se. Úkol splněn.

„Říkala jste, že jsme v lanovce?“ zeptal se ten starší muž. „Nevzpomínám si, že by někdo mluvil o tom, že pojedeme lanovkou.“

„Pamatujete si vůbec někdo něco?“ zeptala se Meg a rozhlédla se.

Chvilku po sobě pokukovali.

„Byli jsme na pokojích.“

„Přinesli nám snídani.“

„Byla pěkně hnusná.“

„Pak… jsem musela zase usnout…“

Další zmatené pohledy.

„Dál už si nikdo na nic nevzpomíná?“ ujistila se Meg. „Dokud jsme se neprobudili tady?“

Zavrtěli hlavou.

Vousáč zvolna vydechl. „Zdrogovali nás.“

„Neblázněte,“ opáčila zrzka. „Proč by to dělali?“

„Tak očividně proto, abysme nevěděli, kam jedeme nebo jak jsme se tam dostali,“ řekl ten malý.

„Já jen… nechce se mi věřit, že by udělali něco takového.“

Vtipné, pomyslela si Meg. Dokonce i teď, po všem, co se událo, se lidé zdráhali uvěřit, čeho všeho jsou „oni“ schopní. Ale když jste v oku bouře, nevidíte ji.

„Fajn,“ ozval se vousáč. „Vzhledem k tomu, že jsme se tady takhle zasekli a máme spoustu času, co takhle se seznámit? Já jsem Sean.“

„Meg,“ řekla Meg.

„Sarah,“ představila se zrzka.

„Karl.“ Ten malý zamával.

„Max,“ usmál se ten starší. „Rád vás všechny poznávám.“

„Hádám, že jsme tu všichni ze stejného důvodu?“ nadhodil Sean.

„Nemáme o tom přece mluvit,“ řekla Sarah.

„No, můžeme asi bezpečně předpokládat –“

„Nic se nedá předpokládat bezpečně.“

Meg zůstala na Sarah zírat. „To říkával můj šéf.“

„Vážně?“

„Jo. Děsně mě tím vysíral.“

Sarah nesouhlasně našpulila rty. Slova se ujal Max. „Tak co děláte… teda, co jste předtím dělali za práci?“

„Učitelka,“ řekla Sarah.

Quelle surprise, pomyslela si Meg.

„Já jsem byl právník,“ řekl Max. Zvedl ruce. „Jasně – zažalujte mě.“

„Podnikal jsem ve skákacích hradech,“ řekl Karl.

Všichni se na něj podívali. A rozchechtali se. Prudkou, nervózní úlevou.

„Hej!“ Karl se tvářil uraženě, ale jen trochu. „Na skákacích hradech se dá slušně vydělat. Teda dřív se dalo.“

„A co ty?“ zeptala se Meg Seana.

„Já? Ale, tak různě. Střídal jsem to.“

Poryv větru rozhoupal lanovku ještě víc.

„Panebože.“ Sarah si sáhla ke krku. Měla tam na řetízku stříbrný křížek. Meg si říkala, kolik důvodů se ještě najde, aby jí ta ženská byla protivná.

„To jsme docela všehochuť,“ prohodil Max.

„Předpokládám teda nebezpečně, ale správně, že všichni míříme do Střediska?“ ozval se Karl a povytáhl ježaté obočí.

Jeden po druhém pomalu přikývli.

„Dobrovolníci?“

Zase přikývli. Do míst, jako je Středisko, míří jen dva druhy lidí. Dobrovolníci a ti, co nemají na vybranou.

„Můžeme si teď popovídat o tom, proč jsme tady?“ řekl Max. „Nebo si to necháme, až tam dojedeme?“

„Jestli tam vůbec dojedeme,“ podotkla Sarah a nervózně střelila pohledem po ocelových lanech nahoře.

Sean si prohlížel spícího v koutě. „Co myslíte, vzbudíme tadyhle Šípkovou Růženku?“

Meg se zamračila. Pak vstala a přešla k ležícímu. Jemně mu zatřásla ramenem. Svalil se z lavice a žuchl na zem.

Sarah za ní zaječela.

Meg rázem došly dvě věci.

Toho muže zná.

A on nespí. Je mrtvý.

Carter

„Blíží se bouře.“

Carter zasténal a převalil se na gauči. Znal ten hlas. Caren. Psáno s C. Což mu sdělila hned při prvním setkání. Jako by to nebylo jedno. Jako by jí snad chtěl o Vánocích posílat přání.

„Hele, Cartere, z nákupu se nevyvlíkneš, i když máš kocovinu.“

Caren zněla čiperně. Vždycky zněla čiperně. Carter rozlepil jedno oko a upřel ho na ni. Jo jo. Běžecké legíny, tílko, vlasy stažené do pružného culíku. Nejspíš mířila do tělocvičny. Zavřel oči a zavrtal obličej do zatuchlého polštáře.

Caren však dál útočila na jeho ušní bubínky. „Potřebujeme zásoby, kdyby nás ta vánice zase odřízla.“

Slyšel, jak se otvírá a zase zavírá lednička, pak zvuk krájení a mixéru. Nakonec bouchnutí, to když Caren na stolek vedle něj rázně postavila sklenici.

„Vypij to. To tě postaví na nohy.“

Carter odlepil oko od polštáře a zamžoural. Na stolku stála sklenice s něčím načervenalým.

„Bloody Mary?“

Caren zvedla obočí a odkráčela. Carter se s námahou posadil, sáhl po sklenici a napil se.

„Ježíši!“

Pusa v jednom ohni. Panebože, to pálí! Vyskočil a běžel ke dřezu. Vyplivl ten tekutý oheň, pustil studenou, naklonil se pod kohoutek a hltal ledovou vodu. Nakonec si opláchl oči a obličej a narovnal se. Voda z něj crčela na podlahu.

Otočil se. Caren ho pozorovala mezi dveřmi, stála tam se založenýma rukama a škodolibě se usmívala.

„Řeklas, že mě to postaví na nohy.“

Pokrčila rameny. „Stojíš, ne?“

Když se osprchoval a oholil, začal si připadat skoro jako člověk. Zrcadlo bylo jiného názoru.

Tady si už všichni na jeho vzhled zvykli. Přestali zděšeně ucukávat, když se před nimi objevil. Snadno zapomínal, jak doopravdy vypadá.

Mráz mu zpustošil celou pravou půlku obličeje. Tvář, většinu čela a brady měl zčernalé a odumřelé. Uprostřed obličeje mu zela díra a koutek mu po jedné straně visel, protože tam nefungoval zničený sval. Když pil nebo jedl, často se pobryndal. Zůstaly jen oči. Modré, pronikavé. Památka na toho, kým býval.

Carter se snažil po něm netruchlit. Nikdy nebyl žádný krasavec. V mládí měl nadváhu a i později měl rysy vždycky tak trochu nijaké. Někdy se ale vzbudil ze sna, v němž měl obličej zase úplný, a když si uvědomil, jak to doopravdy je, zmáčel polštář slzami. Nebyl žádný uplakánek. Ani marnivec. Jenomže právě tyhle maličkosti vás prostě seberou. Třeba chybějící nos.

Odloudal se zpátky do přízemí. Nate, Miles a Julia tam vysedávali u kafe ve velkém obývacím koutě. Na konferenčním stolku měli rozložené monopoly (Miles nepochybně zase vyhrával) a Julia si právě balila joint – což pěkně vytočí Caren, až se vrátí ze cvičení.

Jacksona a Wellanda, zbývající členy skupiny, nikde neviděl. Jackson nejspíš meditoval nebo cvičil jógu. Welland nejspíš ležel pohřbený pod závějí. Kéž by měli to štěstí.

Byli tady ve Středisku taková nesourodá parta, dohromady je svedly okolnosti a nutnost, ale nějak zvládali společně pracovat a žít a navzájem se nepozabíjet. Víceméně.

Středisko bylo naštěstí velké. A luxusní. Obývací kout měl naleštěnou dřevěnou podlahu, husté, vysoké koberce a ošoupané kožené pohovky. Byla tu obří plochá televize s DVD přehrávačem, herní konzole a věž. V dřevěném příborníku se vršila cédéčka, ohmatané romány a krabice s deskovkami. Kuchyně byla moderní a elegantní, s obrovskou kombinovanou americkou ledničkou a lesklým žulovým ostrůvkem.

O obyvatele Střediska bylo dobře postaráno.

Víceméně.

Když Carter vešel, Nate vzhlédl. „Čéče, ty teda vypadáš.“

„Vím, že mou jindy tak pohlednou tvář vnímáš jako těžkou konkurenci.“

Nate mu poslal vzdušný polibek. „Nejvíc na tobě miluju tu pevnou prdelku.“

„Dost, ať se nemusím červenat.“

Nate se zazubil. I s kocovinou byl hezoun, takový ten typ šťastného zhuleného surfaře – lesklé svaly, vlasy vyšisované od sluníčka převázané šátkem. Carter by ho měl správně nenávidět, ale za ty tři roky se nějak skamarádili.

„V kolik jste vůbec šli spát?“ zeptala se Julia, zastrčila si za ucho jeden tmavý dred a vložila do jointu filtr.

Tahle hubená potetovaná Kaliforňanka vyrostla v komuně a pořád vypadala, jako by zrovna vylezla z jurty nebo zpoza transparentu na nějaké demonstraci.

Carter svraštil čelo. Zabolelo to. „Možná tak dvě hodiny potom, cos odešla nahoru.“

Miles povytáhl jedno obočí. Nejevil ani nejmenší známku kocoviny. Vypadal upraveně jako vždycky, měl na sobě triko s límečkem a světlé pláťáky, jako by si chtěl vyjet na pramičce po Temži.

„Spíš ještě o maličko později,“ pronesl s tím svým kultivovaným anglickým přízvukem. „Ale to už jsi zřejmě vytuhl, Cartere.“

„To je moje vrcholný večírkový číslo.“

„Vytuhnout?“ podivil se Miles.

„Někdo umí vykouřit doutník zadkem. Já umím vytuhnout.“

„To fakt někdo umí?“ zeptala se Julia.

„Jsem očitej svědek.“

Nate se uchechtl. „Ty vole, proč si tohle děláme?“

„Protože se tady nic moc jinýho dělat nedá?“ opáčila Julia.

Všichni s úsměvem přikývli, i když ta pravda bodla jako nůž.

Ve Středisku pochopitelně bylo co dělat. Každodenní úkony, které zajišťovaly jeho chod. Údržba všech možných prostor, uvnitř i venku. Vaření, úklid, starost o zásoby. Všichni měli přidělené role – na to dohlížel Miles. Byly tu i možnosti rekreace: tělocvična, bazén, sjezdovky. Jo, a taky museli na nákup.

Carter přešel k rozpisu na velké korkové tabuli v kuchyni. Opravdu tam stálo jeho jméno. Už zas. Ten čas tady. Jako by plynul jinou rychlostí.

Na nákup jezdil strašně nerad. Už proto, že si nemohli jen tak odskočit do sámošky na rohu. Museli na lyžích sjet po zrádných svazích až dolů do vesnice a potom pytel s nákupem přivázat na lyže a pracně s ním vyšlapat do kopce.

Carter byl s přehledem nejhorší lyžař z celé skupiny. Na rozdíl od ostatních nejezdil v dětství o zimních prázdninách „na hory“. Zimní sport pro něj znamenalo sjíždět se sestrou namrzlý svah v lomu na kapotě ze starého auťáku.

Cesta dolů do vesnice mu trvala nejdéle, o pomalém zpátečním výstupu ani nemluvě. A to ještě nepočítal divoké obyvatele lesa.

Cítil, jak ho zase začíná bolet hlava.

„Musím jet dneska? Vždyť přece máme spoustu –“

„Na to zapomeň,“ zavrtěla hlavou Julia. „Znáš pravidla.“

Pravidla. Jo, znal.

„Julia má recht,“ přidal se otravně rozumným tónem Miles. „Navíc se žene bouře.“

Carter se zadíval z obřího okna, které zabíralo skoro celou jednu stěnu Střediska. Byla z něj nádherná vyhlídka přes sjezdovky a nekonečný borový les až ke špičatému hřbetu skalnatého horského pásu.

Po čase vám začne připadat jako tapeta. Už to ani nevnímáte.

A Miles měl pravdu. Začínalo chumelit a v dálce výhružně visel mrak. To znamenalo, že se blíží pořádná sněhová bouře. Podle toho, jak bude silná, tady můžou zůstat uvěznění několik dní nebo dokonce týdnů.

„Musíš dneska, kámo,“ řekl Nate. „Tohle bude rána egyptská.“

Jako na povel bouchly dole dveře vstupní haly a po točitém schodišti zafičel do obývacího koutu ledový vichr se sněhem. Na schodech zaduněly kroky.

„Ty vole, tam je fakt hnusně.“

Welland. Otylý, uhrovatý Welland. V pětadvaceti byl ze skupiny nejmladší, ale zároveň se nejlíp vyznal ve fungování Střediska. I když to byl mrzutý, ukňouraný hajzlík s nenápadným citem pro zákeřnost a rozsévání svárů, museli ho chtě nechtě tolerovat.

Naštěstí s ním dorazil i vítanější host – Dexter. Vřítil se do místnosti, skočil Carterovi rovnou do náruče a mokrým, smradlavým jazykem mu olízal obličej a ruce.

„Nazdar, pejsku. Tys byl na procházce?“ Carter zabořil tvář do teriérovy studené, hrubé srsti a zašeptal: „Pochcal jsi Wellandovi nohu? Jo? Hodnej kluk.“

„Jak to vypadá s tím generátorem?“ zeptal se Miles.

Welland zatřepal zplihlými kudrnami a zadupal. „Dobře, ale ta prodleva mě štve. Výpadky jsou pořád častější.“

Další jeho krásnou vlastností byl optimismus.

„Dobře, není ještě proč vyvádět. Zkontroluju –“

„Já nevyvádím. Jen konstatuju. Šest sekund je moc dlouho, do prčic. Víš, co se stane, když elektřina nepůjde víc než –“

„Vím,“ řekl Miles tónem, který umlčel celou místnost.

Welland zrudl a sklonil se, aby se zul. „Mám kurva snad omrzliny,“ zamumlal. „To by mi fakt ještě scházelo, černý, upadaný prsty na nohou –“ Vzhlédl a našel pohledem Cartera. „Ajaj, krucinál. Promiň, vole.“

Žádná lítost v tom nebyla.

Carter s úsměvem postavil Dextera na zem. „V pohodě.“

Nebylo to v pohodě.

Dlouho se tím ale neužíral, protože vtom – jako by Welland byl nějaký chlupatý prorok zkázy – s kňučivým zvukem vypadl proud a spustil se alarm.

„Do hajzlu!“ vyjekl Welland. „Dyť to říkám.“

Miles zvedl ruku. Oči upřel na hodinky na druhém zápěstí. Počítal. Jedna, dva, tři, čtyři, pět…

Generátor s pípnutím naskočil, elektřina se znovu rozběhla a utnula vytí alarmu.

Nate hvízdl. „To mi přišlo dlouhý.“

„Šest celých dvacet šest setin sekundy,“ oznámil Miles a svěsil zápěstí. „Zanedbatelné riziko.“

„Jak moc zanedbatelný?“ zeptal se Carter.

Miles se zamyslel. „Výpadek by musel trvat nejméně osm sekund, aby způsobil potíže.“

„Proč osm?“ zeptal se Nate.

„V případě výpadku elektřiny se otevřou automatické zámky. Ale nedojde k tomu okamžitě. Díky zbytkovému proudu nastane osmivteřinová prodleva,“ vysvětlil Miles. „Během neočekávaného výpadku by generátor měl naskočit za čtyři až pět sekund, a zámky tak zůstávají bezpečné.“

Ale je to těsné, pomyslel si Carter. Až moc.

„Měl bych zkontrolovat zámky v suterénu,“ řekl Welland. „Popřemejšlet, jestli tam dole nezměnit nastavení. Jestli se ta prodleva bude prodlužovat –“

„Jak už jsem řekl, budeme monitorovat situaci.“ Miles je přejel pohledem. „Je to všem jasné?“

Tentokrát pochopil i Welland. „Jasný,“ zamumlal.

Ostatní přikývli.

„Dobře.“

„Tak jo,“ řekl Nate a vstal. „Jdu si zacvičit, ať vypotím to včerejší pivo. Někdo se mnou?“

„Půlhodinka v sauně mi udělá dobře.“ Julia potáhla z jointu a pak ho zamáčkla v popelníku. Společně zamířili k výtahu.

Welland se nikam nehnal, soukal se z oteplovací kombinézy. „Koukám, že seš na řadě s nákupem, Cartere. To máš blbý.“

„No jo no, musíme tam všichni.“ Carter luskl prsty. „Vlastně počkat. Až na tebe. Tys nikdy nebyl.“

„Neumím lyžovat.“

„Vítej v klubu.“

„Mám astma.“

„Zvláštní. Nemyslel bych, že někdo s takovou nemocí projde výběrkem, aby tady mohl pracovat.“

„Já jsem si sem aspoň jen tak nenakráčel jako –“

„Můžete se přestat hádat jako staří manželé?“ okřikl je Miles. „A, Cartere – potřebuju s tebou mluvit, než vyrazíš.“

„Proč?“

Miles střelil pohledem po Wellandovi, který už ze sebe sloupal vrstvy oblečení, nechal všechno válet v mokré hromadě na zemi a začal pátrat v kuchyňských skříňkách po něčem k jídlu.

Miles vstal a zamířil k výtahu. „Pojď se mnou.“

Carter vzdychl. „Tak jo.“

Cestou prošel tak těsně kolem Wellanda, aby mohl syknout: „Já vím, že žádný blbý astma nemáš.“

Dveře výtahu se otevřely a oni nastoupili. Miles přiložil svoji kartu k tlačítku –1 na panelu. Výtah se tiše rozjel dolů.

Středisko mělo čtyři podlaží vestavěná do skály. V prvním patře byl obývací kout, kuchyně a tělocvična. Ve druhém ložnice – dvě velké společné a dvanáct jednolůžkových pokojů pro personál. V přízemí byla veliká vstupní hala, bazén a sauny. Plus sklady a technické místnosti.

Do suterénu neměl přístup nikdo jiný než Miles (a ten, koho zrovna považoval za dostatečně důvěryhodného, aby ho vzal s sebou).

Dveře se otevřely a oni vystoupili do jasně osvětlené bílé chodby. Tady v suterénu bylo vždycky chladno, ale proto se Carterovi chloupky na pažích nezachvěly. Osvětlení reagovalo na pohyb a spínalo s tím, jak šli chodbou. Vlevo se ze tmy vyloupla řada dveří. Dvoje vedly do kanceláří, ty byly teď prázdné. Miles se zastavil u třetích, přiložil kartu k další čtečce a vešli dovnitř.

Podél jedné stěny se táhly lesklé nerezové pulty. U druhé stála velká chladírna a kovové skříně.

„Tak co se děje?“ zeptal se Carter co nejpohodovějším tónem.

Miles si ho ledově změřil. Carter už viděl mrtvoly s hřejivějším pohledem než Miles.

„Někdo krade zásoby.“

„Cože?“

Miles otevřel zásuvku jedné skříně. Uvnitř byly v řadách vyskládané krabičky – antibiotika a léky na bolest.

„Mně přijde, že jsme zásobení dost.“

Miles zalovil pod horní vrstvou krabiček a vytáhl jednu zespoda. Otevřel ji. Obrátil vzhůru nohama. Prázdná.

„Odhadem tak půlka je načatá.“

„A co…“ Carter kývl k chladírně.

„Na pohled tam nic nechybělo, tak jsem pár zkumavek namátkou otestoval.“

„A?“

„Několik obsahovalo placebo.“

„Jakože ne opravdovou plazmu?“

„Vodu.“

Carter se napnul ještě o fous víc. Další otázka se sama nabízela.

„Jak to? Ty jedinej máš přece kartu.“

„Pokud víme.“

Pravda.

„Čímž se dostávám k dalšímu problému,“ pokračoval Miles.

„On je tady ještě nějakej?“

„Jackson se ztratil.“

Carter na něj zůstal koukat. „Cože? Víš to jistě?“

„Včera nespal ve svém pokoji. Nemůžu ho nikde najít.“

Carter se zamyslel. Ze všech tady znal Jacksona nejspíš nejmíň. Tichý samotář, něco ke čtyřicítce. Abstinent, vegan. Fanda jógy a meditace. Přes to všechno s ním Carter nikdy neměl problém. Jenomže ono ani nebylo s čím. Ten chlap byl jako duch.

„Myslíš, že to krade on – a teď s tím zdrhnul?“

„Možná. Ale kam?“

Dobrá připomínka. Byla tu jen vesnice. Letiště odsud bylo hodinu cesty po jediné uzounké silnici plné serpentin. A kde by Jackson vzal auto? Zbývala pouze stanice lanovky. Ale ta nepřicházela v úvahu.

„Třeba je to jinak, než se zdá,“ řekl Carter. „Možná jen… vyrazil na výlet?“

Miles ho provrtal pohledem. „A kombinézu nechal tady?“

Další dobrá připomínka.

„Zatím to zůstane mezi námi,“ řekl Miles. „Jestli se Jacksonovi něco stalo, klesne nám morálka, zvlášť po té Anyině nešťastné nehodě.“

Nešťastné. Jasně. Carter polkl. „A jestli ho najdeme?“

Miles zvlnil rty. Carterovi vyšplhaly koule až do krku.

„Pak je mrtvý muž.“

Hannah

Přeživší se shromáždili v zadní části autobusu.

Mrtví byli převážně vepředu.

Hannah je všechny osobně prohlédla. Pět mladých mužů a žen, kteří už další narozeniny neoslaví. Smrt si je vzala náhle a surově. Tak už to u ní často bývá. Neležela tu žádná krásná mrtvola. Takových obecně mnoho není.

V jistém ohledu měli štěstí, že většina studentů v autobuse se navzájem neznala, nebo jen zběžně. Kromě bratra a sestry, kteří se k sobě dál choulili vzadu na podlaze, nikdo neoplakával partnera či nejlepší kamarádku. Jenže na druhou stranu neměl nikdo z nich důvod starat se o druhé. Každý a každá za sebe. To by mohl být problém. Právě teď ovšem měli daleko větší. Ale Hannah nebyla připravená to s někým sdílet. Ještě ne.

Vedle jejího árijského pomocníka, umírající dívky a jejího bratra přežili další tři: tmavovlasý mladík sportovní postavy s nevýrazně pohlednou tváří, útlá brýlatá dívka s krátkými hnědými vlasy a vytáhlý kluk s culíkem a piercingy, ten, co předtím zvracel. Povídali si mezi sebou.

„Jak se odsud dostaneme?“

„Viděli jste tu fujavici venku? Zmrzneme tam.“

„Tady můžeme umřít taky.“

„Tak co máme dělat?“

„Nechápu, proč nám vzali mobily.“

„Nechápu, proč si ho někdo nepropašoval.“

„Jak dlouho potrvá, než nás najdou?“

„Panebože. Nemůžeme tady trčet celou noc. Vždyť jsou tu mrtví.“

Hannah jim mohla říct, že mrtví jsou jejich nejmenší starost. Naléhavější problém představoval pokles teploty. Už teď byla v autobuse zima. Všichni měli na sobě silné bundy a džíny, ale to nejsou žádné oteplováky, a pokud tady uvíznou přes noc, můžou rychle podlehnout podchlazení.

Další problém – jídlo. Akademie jim s sebou dala svačinu a vodu. To jim ale mělo vydržet jen přes poledne na cestu. Možná s tím budou muset vystačit mnohem déle. Měli tu záchod, a i když byl nešikovně nakřivo, snad půjde používat a tuhle potřebu nebudou muset řešit jinak. Prozatím.

Venku se na autobus snášel další a další sníh, vršil se na sklech. Za jak dlouho je zasype tak, že nebudou vidět? Do té doby snad vánice ustane a oni tak budou mít víc na vybranou. Stejně dobře ale nemusí.

„Tak jo. Všichni ticho!“

Vysoký blonďák vstal a přejel studenty ostrým pohledem. Sice byli všichni asi tak stejně staří – na Akademii studovali lidé mezi osmnácti a třiadvaceti lety –, ale on budil autoritativní dojem a skupinka pomalu zmlkla.

„Zaprvé,“ pronesl, „pro snadnější komunikaci navrhuji, abychom se představili. Já jsem Lucas.“

„Josh,“ řekl sportovec.

„Ben,“ přidal se ten s piercingy.

„Cassie,“ řekla útlá dívka.

„Já jsem Hannah,“ řekla Hannah.

Ohlédla se po mládenci, který se věnoval sestře. Zvedl hlavu.

„Daniel – a Peggy.“

„Výborně,“ přikývl Lucas. „Takže. Situace se má takto: Nemůžeme si přivolat pomoc. Nemůžeme ven.“

„Skvělej motivační proslov, fakt,“ zahučel Ben.

„Co nouzový východ?“ zeptal se Josh.

„Zasekl se,“ řekla Hannah.

„Určitě?“

„Zkus to sám.“

Josh vstal a zmizel vepředu. Za pár vteřin byl zpátky.

„Jo. Je rozbitej.“

„Kurva,“ zaklel Ben.

„A podle všeho nejsme vybaveni patřičným náčiním k rozbití oken,“ navázal Lucas.

„Cože?“ zarazil se Josh.

„Nejsou tady nouzová kladiva,“ řekla Hannah.

„Prokrista!“ Ben zakoulel očima. „To snad není pravda, že nás naložili do takovýhle kraksny.“

Dobrá poznámka, pomyslela si Hannah. Autobus byl starý. Akademie už svůj vozový park dlouho neobnovila. Zřejmě to nepovažovala za prioritu. Většinu studentů vozily do školy limuzíny a helikoptéry.

„Stejně to nehraje roli,“ zdůraznil Lucas. „Venku v té vánici by nikdo z nás dlouho nepřežil.“

„Co teda navrhuješ?“ zeptal se Josh.

„Zůstaneme tady a počkáme, až nás přijedou zachránit.“

„A když nepřijedou?“

„Přehodnotíme plán. Možná se nám podaří najít cestu ven. V tom případě zvolíme dva nejschopnější a ti zkusí dojít pro pomoc. Nemá ale cenu někoho posílat ven, když nemá šanci přežít.“

„Má pravdu,“ řekla Hannah. „Uděláme líp, když počkáme.“

„A proč bysme tě měli poslouchat?“ utrhla se na ni Cassie a chladně si ji změřila.

Hanně neuniklo, že Lucasovu autoritu dívka nezpochybnila. Zachovala příjemný, povzbudivý tón. „Mám jistou průpravu v krizovém managementu.“

Přísně vzato neměla, ale její táta ano.

„V takovéhle situaci,“ pokračovala, „máme největší naději, když zůstaneme na místě, aspoň dokud se nepřežene ta bouře. Máme jídlo, střechu nad hlavou, a hlavně máme jeden druhého.“

„Máme se jako obejmout?“ opáčila Cassie uštěpačně.

„Jo,“ odvětila Hannah. „Jestli tady totiž uvízneme přes noc, bude naším největším nepřítelem zima. Musíme se držet co nejvíc u sebe a maximálně využít tělesné teplo.“

„Myslíš, že tady zkejsneme až tak dlouho?“ zeptal se Ben s ustaraným výrazem.

„Možná. Asi nebudou moct poslat nikoho na pomoc, dokud se trochu nezklidní počasí.“

„Ale pošlou někoho, že jo?“ Cassie svou otázku směřovala k Lucasovi.

„Ano,“ řekl tak rázně, až mu skoro uvěřila i Hannah. „Vždyť si dali takovou práci, aby nás odtamtud dostali do bezpečí, tak proč by se na nás teď vykašlali?“

To mělo logiku, ale jak Hannah věděla, Akademie se tak horlivě snažila dostat studenty pryč zčásti i proto, aby nenesla zodpovědnost za žádná další úmrtí.

Ben zvedl ruku. To Hannu potěšilo, znamenalo to, že skupina přijala ji a Lucase jako jakési vůdce, čímž se všechno usnadní.

„Ano?“ vybídla ho.

„Neměli bysme se jakože kouknout, jestli někdo z tamtěch nemá mobil? Čistě pro jistotu?“

„Těmi tamtěmi myslíš mrtvé?“ zeptala se Hannah.

Zatvářil se rozpačitě. „Ehm, jo. A hele, bundy a jídlo už taky nepotřebujou, co?“

Hannah zalétla pohledem k Lucasovi. To byl dobrý nápad.

„Měli bychom využít všechny dostupné zdroje,“ souhlasil.

„A kdo to, víte co…“ řekl Josh.

„Já,“ řekla Hannah.

„Půjdu s tebou,“ nabídl se Lucas.

Přikývla. Zamířili do přední části autobusu.

„Vlastně s tebou chci mluvit,“ řekl Lucas tlumeně.

„A já s tebou.“

„Aha.“

„Ty první,“ řekla Hannah.

„Všimla sis na těch mrtvých něčeho?“ zeptal se.

„Co myslíš?“

„Všichni jsou to studenti, že?“

„No, ano.“

„A přežili taky samí studenti –“

„Kam míříš?“

„Kde je řidič?“

Zůstala na něj koukat. No jistě. Měla si toho všimnout. Kde je řidič? Nedáváš dost pozor, Hanno. Rozhlédla se, jako by čekala, že najednou vyskočí zpoza sedadla. Baf!

„To není možné,“ řekla.

„Pamatuješ si, jak vypadal?“ zeptal se Lucas.

Zamračila se. Když nastupovala, viděla řidiče před autobusem, kouřil, ale moc si ho neprohlížela. Byl malý, přemítala. A hubený. To je tak celé.

„Moc ne.“

„Ale tady ho nevidíš?“

Znovu se rozhlédla. „Ne.“

„Pak existují pouze dvě vysvětlení. Někudy se dá dostat ven –“

„Nebo?“

„Unikl nouzovým východem a pak ho zablokoval.“

„Ale proč?“

„Ano, proč?“ Lucas se usmál. „Tak cos chtěla říct ty mně?“

Polkla, ta změna tématu ji trochu vykolejila. „Máme tu pět mrtvých studentů.“

„Ano?“

„U čtyř je příčina smrti taková, jakou bys čekal – zranění při nehodě.“

„A u pátého?“

Hannah ho odvedla ještě kousek dopředu. Na jedné sedačce ležel kluk s ježatými vlasy, v hlavě měl poměrně velkou krvavou promáčklinu.

„Zemřel nejspíš na tupý úder do hlavy,“ řekla.

Lucas se na ni pátravě zadíval. „Pak tedy zemřel také při nehodě.“

„Ano, ale… smrti by stejně neunikl. Podívej se mu na oči.“

Lucas se naklonil. Slyšela, jak se zprudka nadechl. Student měl výrazně růžovočervené rohovky. Rudooký.

Lucas zbledl. „Přece nás všechny testovali.“

Testy měly mít nulovou chybovost.

„Muselo se něco pokazit,“ řekla.

„Verdammt. Myslíš, že –“

„To nelze říct, dokud se příznaky neprojeví u někoho dalšího.“

„Zrovna jsi jim všem řekla, ať se obejmou.“

„Jinak umřeme na podchlazení.“

„Můžeme se ale vzájemně nakazit.“

„To už nezachráníme. Celé hodiny dýcháme stejný vzduch, dotýkáme se stejných věcí. Buď budeme mít kliku… nebo ne.“

Dala mu čas, aby si to nechal projít hlavou.

„I kdyby tedy dorazila záchrana,“ konstatoval zvolna, „někteří z nás zemřou.“

Byl chytrý, ale pořád mu nedocházelo to hlavní.

Zavrtěla hlavou. „Jestli dorazí záchrana a Jednotka zjistí, že je na palubě infekce… do Střediska se nedostane nikdo z nás.“

Meg

Mrtvý se jmenoval seržant Paul Parker a ona s ním pracovala na vraždách. Později je oba přeřadili k útvaru kontroly infekce a veřejného pořádku. Neboli, jak jim celé oddělení přezdívalo, „Zastřelit a spálit“.

„Nezapomínej, Hillová, oni nejsou jako my. Děláme jim laskavost.“

Laskavost. Jo. Meg si to pamatovala. Občas si přála, aby mohla spálit ty vzpomínky. Vyškrábnout je z mozku jako při lobotomii. I zapomnění může být laskavost.

To všechno teď ale samozřejmě bylo vedlejší, protože na visačce zastrčené pod mužovou kombinézou stálo Mark Wilson – ostraha.

„Kdo to je?“ zeptala se Sarah. „Je v pořádku?“

„Jmenuje se Mark Wilson,“ zopakovala Meg lež. „A je mrtvý.“

Sarah si zakryla dlaněmi pusu. „Panebože.“

„Jak?“ zeptal se Sean.

Dobrá otázka. Sáhla mrtvému na krk. Nehledala pulz. Pozná mrtvolu, když je mrtvá. Chtěla spíš odhadnout tělesnou teplotu. Kůže byla chladná, ale ještě ne studená ani voskovitá. Nadzvedla mu paži. Pořád volná a ohebná. Dosud tedy nenastal rigor mortis, takže zemřel nedávno, nejvýš tak před dvěma hodinami.

„Nemohly to být ty uspávací léky?“ nadhodil Max.

To nebyl špatný návrh. Dokonce dával rozum. Meg si klekla k tělu. Teď už to bylo jen tělo. Ani Paul, ani Mark nebo jak si zrovna říkal. Prozkoumala jeho obličej, ústa. Ústa, která kdysi líbala. Z chtíče, osamělosti, příhodnosti, zoufalství. Z lásky nikdy. Ani ze začátku. I takhle málo stačí, aby vznikl vztah. Ale aby přetrval, to už chce něco víc.

Teď mu rozevřela rty, nakoukla dovnitř a hledala zbytky zvratků, známku předávkování. Žádné nenašla, zato měl kolem zubů krev. Cítila její pach. Svraštila čelo. Pak nahmátla zip kombinézy a rozepnula ji. Měl pod ní bílé termotriko. Dříve tedy bílé. Teď byl předek rezavě hnědý.

„Ty vole!“ vyjekl Karl. „To je krev?“

„Jo.“

Meg zatnula zuby a zvedla lem trička. Z toho pocitu, jak se látka ztuhlá krví odlepuje od kůže, se jí trochu křivil obličej. Rána zela těsně pod hrudní kostí. Mezi druhým a třetím žebrem. Bodnutí do jater, usoudila. Přesné, smrtící.

„Někdo ho bodl,“ konstatovala a otočila se ke skupince.

Stáli kolem ní a vypadali vyděšeně a zmateně. Na svoji ošemetnou situaci, na houpání uvízlé lanovky tváří v tvář mrtvému na okamžik zapomněli. Meg napadlo, jestli někdo z nich už takhle zblízka mrtvolu viděl.

Přes to všechno, co se v posledních deseti letech odehrálo, se pořád našli lidé, kteří se s opravdovými hrůzami nesetkávali. Jistě, viděli mrtvoly v televizi. Nebo aspoň to, co jim média chtěla ukázat. Ale hodně venkovských oblastí zůstalo toho nejhoršího ušetřeno. A stejně tak ti dost bohatí, co si mohli dovolit žít v soukromých uzavřených čtvrtích, které rostly jako houby po dešti okolo největších městských aglomerací. Kdo nebydlel přímo ve městě, ten ta jatka nemusel nikdy zažít na vlastní kůži.

„Proč by to někdo dělal?“ zeptala se Sarah rozechvěle. Svírala přitom křížek.

Meg pokrčila rameny. To Sařino neustálé balancování na hraně hysterie ji svádělo k brutální upřímnosti. „Kdo ví? Ten člověk ale věděl, kam nejlíp bodnout, aby zabil – ledaže měl jenom kliku.“

„Víš toho o bodných ranách nějak hodně,“ podotkl Sean.

„Bývala jsem policistka,“ přiznala.

„Bývala?“ opáčil Karl.

„Jo.“

Přejela je pronikavým pohledem. Jen ať se ptají dál. Nikdo se ale neptal. V téhle době měl každý nějakou minulost. A nikdo ji nechtěl rozebírat.

„Poznáš, jak dlouho je mrtvý?“ zeptal se Max. „Předpokládám, že k pobodání došlo, než jsme se ocitli tady.“

„Takže sem prostě přihodili mrtvolu?“ namítl Karl.

„Třeba si toho nikdo nevšiml,“ řekl Sean. „My jsme si přece mysleli, že spí, ne?“

Meg se otočila zpátky k tělu. Možná si toho nikdo nevšiml, ale moc pravděpodobné jí to nepřišlo. Třeba jim to jen bylo jedno.

„Možná,“ řekla. „Není mrtvý dlouho. Odhaduju, že necelé dvě hodiny.“

„Je tu snad i jiná možnost?“ zeptala se Sarah.

„Že ho zapíchl jeden z nás,“ řekl Karl a díval se přitom na Meg. „Tohle si myslíš, že jo?“

„Byli jsme přece všichni v bezvědomí,“ řekla Sarah.

„Domněnka,“ řekl Max.

Sarah rozhodila rukama. „To je směšné. Nikdo ho nezapíchl. Nikdo z nás ho ani nezná.“

Meg mlčela.

Sarah si založila ruce, jako by říkala: No tak vidíte.

Max se poškrábal na bradě. „Ovšem i za předpokladu, že byl zabit dříve, než jsme se ocitli v lanovce, nelze vyloučit možnost, že to udělal jeden z nás.“

Table of Contents

NA TOMHLE SVĚTĚ JE PLNO MRTVEJCH DOBRÁKŮ

Hannah

Hannah

Meg