Dilly Court

DCERA

ŠTĚSTĚNY

IKAR

Přeložila Marie Macháčková

FORTUNE’S DAUGHTER

Copyright © Dilly Court 2021

All rights reserved.

Translation © Marie Macháčková, 2023

ISBN 978-80-249-5293-2

Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

S vděčností věnuji zdravotníkům, ošetřovatelům a pečovatelům v první linii během pandemie, i vždy jindy.

KAPITOLA PRVNÍ

Rockwood, Devonshire, květen 1839

„Počkej na mě, Bertie.“ Osmiletá Rosalind Careyová nemotorně klopýtala přes kameny v zátoce a marně se snažila držet krok se starším bratrem. Měsíc zmizel za hradbou mraků, pláž se zahalila do temných stínů a jihozápadní vítr, který foukal od Atlantského oceánu, zvedal vysoké vlny, jež se tříštily o pobřeží. Rosalind neviděla téměř na krok, pouze občas zahlédla, jak před ní probleskují Bertieho bosá chodidla. Chlapec skákal přes kaluže slané vody jako kamzík a utíkal směrem k útesům. Najednou byl pryč a Rosalind se ocitla zcela sama ve tmě, v níž se rozléhalo burácení vln rozbíjejících se o břeh, z něhož si postupující příliv ukrajoval stále větší díl. Slyšela, jak muži ve člunu, který se zmítal na vlnách, na sebe pokřikují – chystali se přirazit ke břehu a vytáhnout loďku na pevnou zem. U ústí jeskyně, již za staletí vytesal do červeného pískovce příliv, zahlédla záblesky světel petrolejových luceren, jak se muži připravovali převzít štědrý dar moře. Chytit pašeráky při činu byl nápad jejího bratra a Rosalind si teprve nyní uvědomila, že šlo pouze o pošetilé vychloubání dvanáctiletého chlapce, který nevěděl, co říká.

Hlasy se přibližovaly a Rosalind slyšela, jak kýl člunu při nárazu na pevninu drtí oblázky nedaleko od ní. Ohlédla se přes rameno – zrovna v tu chvíli se mraky rozestoupily a paprsek měsíčního světla odhalil muže táhnoucí na pláž sudy a kádě.

„Bertie?“ vzlykla. „Kde jsi?“

Ale její bratr zmizel v pásu křovin, které lemovaly úpatí útesu, a Rosalind pochopila, že si musí poradit sama. S posledním vypětím sil se pokusila Bertieho následovat a vrhla se směrem k houštině, ale nohy jí svazovala mokrá sukně. Kdyby se jí podařilo dostat ke stezce, jež vedla po útesu na rockwoodské pozemky, byla by v bezpečí. Vtom se seshora ozvalo několik varovných výstřelů a vzápětí se rozlehly ostré výkřiky mužů pobřežní stráže. Rosalind se chytila větve trnitého keře, ale ta praskla a ona zády dopadla na kamení a tvrdý udusaný písek. Náraz ji omráčil, takže chvíli jen ležela a bezmocně lapala po dechu.

„Tiše!“ Někdo jí přitiskl ruku na ústa a přimáčkl ji tělem k zemi. Tvář měl těsně u její a byl cítit mořem. „Sundám ti ruku z pusy, když mi slíbíš, že nebudeš křičet.“

Horlivě kývala hlavou.

„Zranila ses?“

„Nevím.“

„Nehýbej se, nebo si nás všimnou.“

Rosalind sice neměla jinou možnost než znovu přikývnout, ale věděla, že od toho chlapce, který jako by spadl z nebe, jí žádné nebezpečí nehrozí. Cítila, jak jí z tržné rány na tváři stéká teplá krev. Její zachránce se posunul kousek hlouběji do stínu a stáhl ji s sebou. Vzhlédla a sledovala směr jeho pohledu – pozoroval, jak muži vlečou člun zpět na zpěněné vlny a naskakují do něj. Práskly další výstřely, ale minuly cíl, a Rosalind zjistila, že si přeje, aby pašeráci unikli. Světla v jeskyni zhasla a ti, kteří měli převzít pašované zboží, byli už nepochybně na cestě do bezpečí. Rosalind tady v okolí věděla o všech skalních pěšinách a pašeráci byli pověstní svými odvážnými kousky. Divoké historky o jejich střetech s pobřežní hlídkou kolovaly mezi služebnictvem a odtud doputovaly i k jejím uším a uším ostatních členů rodiny Careyových, jíž už od jedenáctého století patřil zdejší hrad Rockwood. Jejich hospodyně Hester, která u nich sloužila tak dlouho, jak jen Rosalindina paměť sahala, jim vyprávěla příběhy o neuvěřitelných dobrodružstvích neohrožených pašeráků a o jejich střetech se zákonem. Bertie a Walter historkám dychtivě naslouchali a ani Rosalind se vyprávění nemohla nabažit – jen její o čtyři roky mladší sestřička Patricia se většinou schovávala v posteli pod peřinou se svou milovanou hadrovou panenkou.

„Jsi vážně v pořádku?“ ujišťoval se chlapec ustaraně.

Rosalind zamrkala a protřela si oči. Bolela ji hlava a na chvilku ztratila pojem o čase, ale už se zase vzpamatovala. „Asi ano.“ Kousek se od něj odtáhla, aby mu viděla do obličeje. Měsíc vykoukl z mraků, a přestože na ně stále dopadal stín útesu, dokázala rozeznat chlapcovy rysy a opět usoudila, že se nemá čeho bát. „Co jsi zač? A proč odpluli a nechali tě tady?“

„Jsem prostě obyčejný kluk, nic víc vědět nepotřebuješ. A jak se jmenuješ ty a co tady tak sama v noci děláš?“

„Jestli doma zjistí, že nejsem v posteli, dostanu vynadáno.“

„Bydlíš ve vesnici?

„Ne tak docela. A ty jsi odkud? Mluvíš trochu jinak než zdejší lidé.“

Zazubil se. „Nejsem odtud. A už nevyzvídej. Teď musím zmizet, než mě chytnou.“

„A jak si bez lodi poradíš?“

„Když budu muset, půjdu pěšky.“

„Jsi pašerák?“

„O mě se nestarej.“

„Stejně je mi to jedno.“ Rosalind se vyškrábala na nohy, ale když se postavila, zapotácela se. Chlapec vyskočil a podepřel ji, aby neztratila rovnováhu.

„Měl bych tě dopravit domů. Bydlíš daleko?“

„Ani ne, ale nahoře na útesu možná číhají muži z pobřežní hlídky.“

„Ti půjdou po pašerácích v jeskyni. Tak pojď, opři se o mě.“

Vydali se na útes po pěšině, kterou Rosalind a její bratři vyšlapali, aby mohli proklouznout dolů na pláž a nezahlédl je hajný ani nikdo ze služebnictva. Když se teď vyškrábali nahoru, Rosalind ukázala na temný obrys hradu, který majestátně vévodil okolní krajině.

„Tam bydlím.“

„Pak by ses měla rychle vrátit, než si někdo všimne, že nejsi doma.“

Dál šli mlčky. Rosalind věděla, že zvuky se v noci nesou daleko, a kdyby je objevil jejich hajný Abe Coaker, nezbývalo by mu než o tom říct Hester. Rosalind by si radši vyslechla kárání od matky než od Hester. Navíc Hester si mohla vzít na pomoc svůj pověstný „pantofel“. Normálně to byla jejich hodná laskavá chůva, ale když vylomeniny jejích svěřenců přesáhly jistou mez, zjevil se odněkud starý kožený pantofel a zaúřadoval většinou nejprve na Bertieho a potom na Walterově pozadí. Při výjimečných příležitostech pocítila pár plácnutí i Rosalind. Patsy podobný trest nepotřebovala, protože byla ještě moc malá, a navíc rozplakat ji byla úplná hračka.

„Tvoje matka pracuje na hradě?“

Rosalind se zastavila před hlavní bránou a opatrně ji otevřela – dávala si pozor, protože věděla, že kdyby zatlačila příliš silně, panty by zaskřípěly. „Matka nepracuje, ale kdysi zpívala v opeře.“

„To zní velkolepě.“

„Ani nevím, nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“ Přitiskla si prst na rty. „Musíme být úplně potichu, jinak nás uslyší psi a špatně to dopadne. Pojď za mnou. A ani muk.“

„Dál už s tebou nemůžu. Musím zmizet.“

„Vždyť jsi celý promáčený, ještě se nachladíš a umřeš. Vevnitř se usušíš.“

„Tak dobře.“

„Projdeme kuchyní. Bertie určitě nechal dveře odemčené, ale pozor, ať nezakopneš o našeho pomocného sluhu – spí v hale.“

Rosalind vedla chlapce přes dlážděné nádvoří do zadní části hradu, a jak předpověděla, dveře do kuchyně zůstaly otevřené. Rozlehlou místnost, v níž se za staletí téměř nic nezměnilo (pouze přibyla litinová kamna), osvětlovaly plameny z ohniště. Rosalind přešla po špičkách po kamenné podlaze a pokynula svému novému kamarádovi, aby se posadil. Potom ukrojila z bochníku, který našla ve spíži, dva krajíce chleba, namazala je máslem a přidala bohatou lžíci džemu. Chlapec během několika vteřin svůj krajíc zhltl, tak mu dala ještě půlku ze svého. Ze džbánu nalila do dvou hrnků mléko a jeden mu podala.

Žíznivě se napil a otřel si ústa hřbetem ruky. „Neměla bys uklidit?“

Rosalind pokrčila rameny. „Kuchtička to ráno udělá, je to její práce. Vyspi se radši tady dole v teple, ovšem než ostatní vstanou, musíš být pryč.“

„Děkuju ti, děvče, ale něco mi řekni.“

Rosalind naklonila hlavu na stranu a zvědavě na něj pohlédla. Teď, když měla možnost si chlapce ze člunu prohlédnout lépe, se jí zamlouval ještě víc. Pravděpodobně byl o něco starší než Bertie, na svůj věk byl vysoký a měl kučeravé vlasy. Nejvíce ji zaujaly jeho oči, velké, lehce mandlového tvaru a tajemného odstínu mezi zelenou a hnědou, s drobnými zlatými skvrnkami. Rozhodla se, že se jí ten chlapec líbí. „Co chceš vědět?“

„Prozradíš mi, jak se jmenuješ, abych věděl, jak ti říkat, až si na tu malou holku z pláže vzpomenu?“

Rosalind se usmála. „Pro přátele jsem Rosie. Dobrou noc.“

„Ne tak rychle, slečno Rosalind.“ A vzápětí jí už cestu zatarasila Hesteřina mohutná postava. „Co se to tu děje a kdo je tohle?“ Popadla chlapce za límec dřív, než stihl utéct.

„Přivedl mě domů, Hester. Nesmíš se na něj zlobit. Byla jsem na pláži a hlídka střílela po pašerácích. Spadla jsem a ten chlapec mě zachránil.“

Hester ho pustila. „Co jste dělala na pláži uprostřed noci, slečno Rosalind? Vždyť krvácíte. Posaďte se, podívám se na to.“

„Já už půjdu,“ loučil se chlapec spěšně.

„Ty nejsi odtud, že? Nikdy jsem tě tady neviděla. Jen tu pěkně zůstaň – když se venku po útesech potloukají pašeráci, není tam bezpečno.“

„Dokážu se o sebe postarat, paní.“

„Dnes přespíš tady a hotovo. Ráno, až to bude zase bezpečné, můžeš jít,“ uzavřela Hester a začala ošetřovat Rosalind odřeniny. Když byla hotová, pobídla ji: „A teď utíkejte do postele. O toho vašeho kamaráda se postarám.“

Rosalind se ještě jednou ohlédla po chlapci, který jí na pobřeží tak nečekaně přispěchal na pomoc, a pak vyšla z vyhřáté kuchyně. Temnou chodbou došla do velké vstupní haly, v níž stěny zdobila řada starobylých brnění a velké stojací hodiny. Zrovna když procházela kolem nich, začaly odbíjet a Rosalind leknutím nadskočila. Arkýřovým oknem zabloudil dovnitř měsíční paprsek a ozářil jí cestu po rozlehlém dubovém schodišti s vyřezávanými sloupky a zábradlím, které staletími používání získalo hedvábnou patinu. Pokoj, jejž sdílela se čtyřletou Patricií, se nacházel v severní věži, kdežto Bertie a sedmiletý Walter spali v místnosti na patře o kousek dál. Jejich starý dětský pokoj o poschodí výš nyní sloužil jako učebna, v níž se jim slečna Brailsfordová usilovně snažila vtlouct do hlavy nějaké znalosti. Z dětí projevoval skutečný zájem o učení jen Walter, kdežto Bertie by byl nejraději stále venku, lezl po stromech a při přílivu skákal do vody ze skalnatého břehu nebo jezdil na poníkovi, kterého mu otec koupil k jedenáctým narozeninám.

Rosalind si svlékla vlhké oblečení a nechala ho ležet na hromádce na podlaze, odkud ho pak ráno služebná odnese na vyprání. Potom si oblékla noční košili, rychle vklouzla do postele a zachumlala se pod nadýchanou peřinu.

Brzy ráno už byla zase vzhůru, spěšně se oblékla a přitom pohledem kontrolovala, jestli neprobudila sestru, ale Patricia dál tvrdě spala s hadrovou panenkou v náručí. Hezkou tvářičku, která dosud neztratila dětskou buclatost, jí jako svatozář lemovaly zlaté vlásky a hebké řasy kreslily na růžových tvářích zlaté půlměsíčky. Vypadala jako andílek, ale ve skutečnosti dokázala svou tvrdohlavostí a nezlomným odhodláním vždycky prosadit svou a přimět ostatní členy domácnosti, aby jejím rozmarům vyhověli. Rosalind sestřičku vroucně milovala, ovšem i tak by ji občas nejradši zaškrtila. Potom se samozřejmě vždycky za své špatné pocity zastyděla a kála se. Vždyť Patsy byla koneckonců ještě dítě – ale nebude dlouho trvat a vyroste z ní dobrá kamarádka.

Rosalind se vykradla ze sluncem prozářené místnosti a sestoupila po točitém schodišti z věže do široké chodby, u níž se nacházely zbývající ložnice. Ze zadního schodiště vedl vchod do tajné komnaty, která v časech hrozícího nebezpečí sloužila jako úkryt, a otvíral se odtud labyrint skrytých chodeb, z nichž se dalo vejít i do hlavních místností a které využívali sloužící, když nechtěli rušit panstvo nebo hosty.

Rosalind zajímalo, jestli už chlapec odešel, a aby se dostala do kuchyně co nejrychleji, seběhla po schodech pro služebnictvo. Dole zastihla kuchtičku Mattie, která zrovna usilovně drhla desku borového stolu. Jakmile Rosalind zahlédla, postavila se do pozoru a sklopila oči.

„Dobré ráno, Mattie,“ pozdravila ji Rosalind s úsměvem. Sotva před pár týdny si s ní a s dalšími dětmi z vesnice hrála na schovávanou v protějším lese. Na jednom z mohutných dubů si tam starší chlapci postavili domeček. Byl to Bertieho nápad, i když návrh vyhotovil syn zdejšího zemana Ossie Cottingham. Bertie ho pak využil, převzal řízení celé akce a zorganizoval stavbu s takovým přehledem, až ho Rosalind musela obdivovat. Otec desetileté Mattie, která byla nejstarší ze šesti dětí, byl místní rybář. Na hradě začala pracovat teprve před měsícem. Rosalind doufala, že ji kuchařka příliš neprohání.

„Dobré ráno, slečno Rosalind.“ Mattie se uklonila.

„Už sis tady zvykla?“

„Ano, slečno. Děkuji.“

Rosalind se zadívala na stůl a všimla si lepkavých skvrn v místech, kam jí předchozího večera ukápl džem. „Včera jsem tady udělala trochu nepořádek, Mattie. V noci jsem měla hlad, tak jsem si přišla dát něco k jídlu.“

„O nic nejde, slečno. Než kuchařka přijde, skvrnu vyčistím.“

„Vstala jsi dnes velmi brzy,“ prohodila Rosalind opatrně. Těžko se jí mohla zeptat přímo, jestli tu ten chlapec ještě byl, když sem ráno přišla a pustila se do práce.

„Ano, slečno.“

„Tak tě už nebudu rušit, Mattie. Jdu se projít, ale brzy se vrátím. A nemusíš Hester říkat, že jsem se tady zastavila – bude to naše tajemství,“ dodala a vyklouzla z kuchyně dřív, než Mattie stihla odpovědět.

Zamířila na dvůr. Slunce svítilo a i tak brzy ráno už bylo teplo, tudíž nepotřebovala ani klobouk, ani šál. Rázně vykročila směrem k pobřeží a sledovala, jak na vzdálené louce pan Greep žene krávy směrem k dojírně a z komína chalupy Abea Coakera na kraji lesa stoupá kouř.

Když dospěla až na vrchol pobřežních útesů, zaclonila si oči před slunečním světlem, které se odráželo od vodní hladiny, a zapátrala pohledem po moři, ale neviděla nic než rybářské čluny. Mohla tedy jen doufat, že pašeráci záhadného chlapce zachránili a ten je nyní bezpečně na cestě domů, ať už je to kdekoli. Veškeré důkazy toho, že včera na pobřeží přistál nějaký člun, spláchly vlny, jako kdyby se noční dobrodružství vůbec neodehrálo. Klidně to mohl být pouhý sen, nebýt onoho chlapce, který krátce vstoupil do jejího života – a znovu zmizel. Navždy.

Nevěděla, jak dlouho tam stála a hleděla do dálky, ale nakonec se k nekonečné ploše ultramarínového moře otočila zády a odhodlaně zamířila k domovu.

„Slečno Rosalind, kde jste byla?“ Hester ji chytila za paži. „Snídaně je hotová a všichni jsou v jídelně. Vaše matka se moc zlobí.“

„Omlouvám se, Hester. Šla jsem se projít a zdržela jsem se déle, než jsem původně zamýšlela. Jenom jsem se chtěla s tím chlapcem rozloučit.“

„Ten už je dávno pryč. A být vámi, o včerejší eskapádě bych se vůbec nezmiňovala, slečno Rosalind.“

„Neřeknu ani slovo.“

„A teď honem, nebo budete mít pořádný průšvih.“

„Úplně jsem zapomněla, že dnes s Bertiem snídáme společně s dospělými.“

„Já osobně tyhle móresy neschvaluju. Za mých mladých časů i děti mnohem starší než vy jedly u sebe v pokoji, ale vaše matka tvrdí, že se musíte naučit slušnému chování u stolu. Každopádně je to jen jednou týdně, a to je dneska.“

„Já bych taky radši jedla nahoře s Patsy a Walterem.“

„Ale na vás to nezáleží, beruško.“ Hester si ji nespokojeně prohlédla. „Vypadáte, jako byste právě vylezla z postele.“ Vylovila z kapsy zástěry hřeben a přičísla jím Rosalindiny neposlušné zlaté kadeře. „Ták, to je lepší. Jestli si vaše matka všimne jizvy na hlavě, budete mít co vysvětlovat. Ještě počkat – máte špatně zapnutou halenku. No tak, stůjte přece, ať to můžu spravit. Takhle do jídelny nemůžete.“

Rosalind poslušně zůstala stát a ani se nehnula. Milovala Hester nade všechno na světě, ale nebylo radno ji dráždit. Hesteřinu pantofli bylo třeba se vyhnout za každou cenu.

„Tak už můžu jít, Hester?“

Hesteřiny šedé oči rozzářil bezděčný úsměv, naklonila se a políbila Rosalind na špičku nosu. „Jste malá uličnice, Rosie. Teď utíkejte rychle do jídelny a nezapomeňte se matce omluvit.“

Rosalind naklonila hlavu na stranu a podívala se na ni bystrým pohledem. „Jestli matka zase vyvádí, určitě ne proto, že chybím u stolu. Děje se něco, Hester?“

„Neměla bych o tom mluvit, ovšem váš otec se zřejmě chystá odjet na jednu z těch svých výprav.“

„Řekl ti to?“

„Samozřejmě že ne. Jsem tady jenom služka, slečno Rosalind.“

„Ale já, Bertie, a dokonce i Walter ti přece říkáme všechno.“

„Nevím nic jistě, ale z londýnského obchodního domu Fortnum and Mason přivezli několik košů a to je jasné znamení, že pan Wilfred plánuje dlouhou cestu. A teď už honem pospěšte za matkou a to, co jsem vám řekla, si nechte pro sebe.“ Hester ji postrčila ke dveřím do jídelny, Rosalind je potichoučku otevřela a nějak se jí podařilo vklouznout za masivní dubový stůl vedle Bertieho tak nenápadně, že si jí vůbec nikdo nevšiml. Dědeček v čele tabule seděl rovně jako pravítko a mračil se ještě víc než obvykle. Rosalind ho chovala ve velké úctě – za napoleonských válek sloužil pod Nelsonem jako kapitán u námořnictva a hrdinně bojoval v těch nudných starých námořních bitvách, jejichž data a podrobnosti jim vštěpovala slečna Brailsfordová. Někdejší viceadmirál sir Lucien Carey, baronet, vyznamenaný za statečnost králem Jiřím, sice už z aktivní služby odešel, ale stále poměrně často jezdil do Londýna, kde zastával významné místo na admiralitě – přinejmenším tak jí to povídal Bertie, který o těchto věcech něco věděl. Její otec sedící na druhém konci stolu vypadal rozpačitě, trochu jako Bertie, když provede nějakou neplechu a někdo ho u toho přistihne.

„Opravdu to musíme řešit u snídaně, Felicie?“ protestoval mírně Wilfred Carey. „Nemohli bychom to probrat později jen mezi čtyřma očima?“

Rosalind pohlédla na svou krásnou matku, která před svatbou zpívala v opeře a byla by hvězdou londýnského divadla Royal Opera House, kdyby se nezamilovala do mladého botanika a průzkumníka Wilfreda Careyho a nevzdala se kvůli němu slibné kariéry. Rosalind ji obdivovala, ale matka se dětem málokdy věnovala a často pobývala mimo domov. A když si pro ně přece jen našla čas, básnila o životě, který vedla předtím, než všechno opustila a přestěhovala se sem na devonshirské pobřeží do toho jejich „mauzolea“. Rosalind netušila, co je mauzoleum, a musela se na to zeptat slečny Brailsfordové, ale když se od paní učitelky dozvěděla význam toho slova, nemohla s matčiným hodnocením souhlasit. Hrad Rockwood možná byl starý, dokonce prastarý, jelikož jeho historie sahala stovky let do minulosti, a v zimě nebo při jihozápadním proudění větru se v něm proháněl průvan, ale jinak to bylo krásné romantické místo, a navíc její domov.

Nyní Rosalind zadržela dech a čekala na matčinu odpověď.

„Ne, Wilfrede, chci, aby to slyšel tvůj otec i naše děti. Nepřeji si, aby ses vydal na další pošetilou výpravu kamsi do Himálaje nebo kam se chystáš tentokrát. Odmítám tady zase zůstat sama a nést odpovědnost za tuhle kamennou zříceninu.“

„Ale no tak, Felicie,“ namítl spěšně sir Lucien. „Přece tu nezůstaneš sama. Jsem hlava rodiny a nic ti nebude chybět. Wilfred musí dbát na svou profesionální pověst a držet krok s dobou. Jak dobře víš, dostal důležitý úkol, aby pro Královskou botanickou zahradu v Kew objevil dosud neznámé vzácné rostlinné druhy.“

Felicia rozhodila rukama. „To mě vůbec nezajímá, sire Luciene. Já jsem se kvůli sňatku s vaším synem vzdala hvězdné kariéry a teď plýtvám svým talentem tady v Rockwoodu.“

„Ale, lásko, jsi moje žena a matka mých dětí,“ protestoval Wilfred. „To přece musí každé ženě stačit.“

„Opravdu?“ Felicia smetla damaškový ubrousek na podlahu a vstala. „No, já k nim nepatřím. Pokud se na výpravu, o níž ses mi do dnešního rána nezmínil ani slovem, skutečně vydáš, potom odjíždím do Londýna. Můj bývalý impresário Claude de Marney byl se mnou celé roky v kontaktu a několikrát mě prosil, abych se do opery vrátila. Očividně nastal čas, abych také myslela na sebe a svou kariéru a neustupovala stále ostatním, jak jsem dělala dosud.“

„Ale Felicie, to není fér.“

„Jsem ještě mladá a mám dar od boha, o který se musím podělit se světem.“

„Moje milovaná Prudence byla šťastná, že může být mou ženou a matkou mého dítěte, to byla světice,“ namítl sir Lucien hněvivě.

„Možná by teď byla naživu, kdyby se za vámi nemusela harcovat po celém světě, tcháne.“ Felicia obrátila pozornost k Rosalind a Bertiemu. „Co tady vůbec děláte? Máte být v dětském pokoji. Stolování v jídelně je jen pro dospělé. Ať už jste pryč. Hned.“

„Ale matko…,“ zaprotestoval Bertie.

„Řekla jsem hned.“ Felicia se zamračila nejprve na něj a pak na Rosalind. Ta bez odmlouvání vyskočila a pospíchala z místnosti s Bertiem v patách.

Hester je čekala ve vstupní síni a Rosalind jí vběhla rovnou do náruče.

„Táta opravdu odjíždí,“ vzlykla. „A matka povídala, že se vrátí do Londýna, aby se podělila o svůj dar se světem.“

„Mě to nezajímá,“ prohlásil Bertie a vzdorně pohodil hlavou. „Jdu lovit s Abem Coakerem. Naučí mě střílet.“

Hester natáhla ruku, a než stihl utéct, popadla ho za ucho. „Nic takového, mladý pane. Teď půjdete hezky do učebny na hodinu jako obvykle. Slečna Brailsfordová už vás čeká.“

„Ale ještě jsme nesnídali,“ bránila se Rosalind a otřela si oči hřbetem ruky.

„Kde zase máte kapesník, slečno Rosalind?“ Hester vytáhla z kapsy zástěry náhradní a podala jí ho. „Když si pospíšíte nahoru do pokoje, řeknu kuchařce, aby vám poslala něco k snídani. Ale pak už se musíte jít učit.“

Bertie si ji měřil obezřetným pohledem. „Tak dobře, půjdu ven s Abem až po hodině. Chci být voják, Hester, takže se přece musím naučit, jak se zachází se zbraní.“

„O službě ve vojsku před svým dědečkem radši nemluvte,“ varovala ho Hester. „Očekává, že se připojíte k námořnictvu.“

„To je mi jedno.“ Bertie zamířil k hlavnímu schodišti. „Pojď, Rosie. Mám hlad.“

Dopolední vyučování skončilo a slečna Brailsfordová pobídla děti, aby uklidily učebnu. Dnes byla nezvykle roztěkaná, nedokázala se pořádně soustředit a většinu vyučování byla duchem nepřítomná. Bertie toho využil a celé dopoledne si kreslil bitevní scény. Jakmile to slečna Brailsfordová zjistila, přísně ho pokárala a udělala mu kázání o tom, že drahým papírem se neplýtvá, Rosalind však věděla, že Bertie ji stejně neposlouchá. Na peskování byl zvyklý, a kdykoli ho někdo plísnil, nasadil nevinný výraz, kudrnatou plavou hlavu naklonil na stranu a tvářil se, že dává usilovně pozor, ale ve skutečnosti nevnímal jediné slovo. Rosalind připadalo zábavné, jak skálopevně je slečna Brailsfordová přesvědčená, že Bertie si bere její výtky k srdci, kdežto jemu šlo její povídání jedním uchem tam a druhým ven a nejspíš si v duchu představoval, jak se toulá po lese s hajným nebo si hraje na honěnou s kovářovým synem Barnabym Yellandem a s Benem Causleym, jehož otec byl hostinský U Černého psa.

„Co dnes slečně Brailsfordové přeletělo přes nos?“ hudral Walter. „Ta zase měla náladu. Dostal jsem vynadáno, že popotahuju, ale to není moje chyba, mám prostě rýmu.“

„Asi ji trápí srdeční záležitosti,“ utrousila Rosalind s vědoucím úsměvem. Opakovala, co zaslechla, když se Hester bavila s kuchařkou paní Higsonovou.

„Co to znamená?“ Walter zavřel knihu položenou na stole. „Onehdy jsem ji viděl brečet.“

„Proč brečela?“ Patricia sklouzla ze stoličky. „Nelíbí se mi, když jsou lidi smutní.“

„Slečna Brailsfordová je zamilovaná do majordoma pana Jarvise,“ prozradila Rosalind. „Paní Higsonová říkala, že z toho nevzejde nic dobrého a že slečna Brailsfordová bude muset odejít, jestli nedokáže potlačit své city. Služebnictvo má zakázáno vstupovat do manželství.“

„A to je všechno?“ Walter strčil knihy do stolu a zaklapl desku. „Ta je ale hloupá.“

„Možná si dnes odpoledne půjde lehnout do pokoje se zataženými závěsy,“ řekl Bertie s nadějí v hlase. „Potom bych mohl najít Abea a přimět ho, aby dodržel svůj slib a naučil mě střílet.“ Vzhlédl, protože v tu chvíli se otevřely dveře a do učebny vstoupil otec.

„Papá!“ vykřikla Rosalind a rozběhla se k němu. Chtěla ho obejmout, ale zadržel ji.

„Teď ne, Rosalind. Chci, abyste se všichni posadili a velmi pozorně poslouchali.“ Wilfred Carey si založil ruce a čekal, až ho děti poslechnou. „To je lepší. Bertie a Rosalind už vědí, že brzy odjedu, ale chtěl jsem vám to všem oznámit osobně. Chystám se odjet do Himálaje. Víš, kde to je?“ Ukázal na Bertieho.

„V Indii.“

„Ano, správně. A co mi k tomu povíš ještě?“

Rosalind viděla, jak Bertie marně loví v paměti další podrobnosti. „Je to pohoří, papá,“ pospíšila si. „Odděluje indické planiny od Tibetské náhorní plošiny.“

„Výborně, Rosalind. V každém případě se chystám na výpravu, abych do Královské botanické zahrady v Kew přivezl nové druhy rostlin. Budu nějakou dobu pryč, takže chci, abyste se tady zatím všichni chovali slušně a nezlobili svou matku.“ Postupně si každého z nich změřil přísným pohledem a všichni souhlasně zamumlali. „Teď se tedy s vámi rozloučím, a až se vrátím, očekávám, že na vás všechny uslyším jen samou chválu.“ Prohrábl Bertiemu vlasy a Waltera pohladil po hlavě. Rosalind zvedla obličej a doufala, že jí otec dá pusu, ale ten ji jenom poplácal po tváři a otočil se, aby mohl políbit Patricii. „Postarej se o malou Patsy, Rosalind. Nezapomeň, že jsi její velká sestra a musíš ji vždy chránit. Bertie, ty jsi nyní společně s dědečkem jediný muž v domě, takže věřím, že na Waltera a své sestry dáš pozor.“ Potom otec vytáhl z kapsy kapesník a hlasitě se vysmrkal. „A teď už musím jít, děti. Buďte hodné,“ připomněl jim a odešel z pokoje.

„Má otec taky rýmu jako slečna Brailsfordová?“ prolomila Patricia ticho jako první.

Rosalind ji objala. „Dospělí vytahují kapesník, když nevědí, co říct. O tatínka se neboj. Brzy bude zase doma.“

Oběd (jako vždy prostý, ale zdravý – na rozdíl od vydatných chodů podávaných v jídelně) si snědli ve svém bývalém dětském pokoji a potom jim Hester oznámila, že slečně Brailsfordové není dobře, proto odpolední výuka odpadá. Bertie využil příležitosti a vytratil se – Rosalind dobře věděla, kam má namířeno. Ona sama zůstala doma, strávila odpoledne s Patricií a pokoušela se ji zabavit. Z arkýřového okna nad vchodem společně sledovaly, jak sluhové nakládají hromadu zavazadel, která otec na svou cestu potřeboval. Matku nikde neviděly, ale nebylo těžké uhodnout, že se odebrala do svého budoáru a možná z něj nevyjde i několik dní.

Za dva dny je však čekal další šok – Hester jim přišla říct, že jejich matka neodolala svodům opery a odjela do Londýna.

„Proč se s námi ani nerozloučila?“ naříkala Rosalind.

„Vaše matka byla příliš rozrušená,“ odpověděla Hester jemně. „Moc nerada vás opouštěla. Chce, abyste věděli, že vás velice miluje, ale je její povinnost zúročit svůj talent.“

Patricia se dala do pláče a Walter se beze slova odebral do knihovny, kde se zahloubal do knihy. Bertie podotkl, že i kdyby jim to řekli dopředu, stejně by se tím nic nezměnilo. „A teď aspoň můžu chodit s Abem na lov, kdykoli se mi zachce,“ dodal s úsměvem.

Rosalind si společně s Patricií krátce poplakala, ale svým způsobem musela s Bertiem souhlasit. Své rodiče vídali tak málo, že jejich o něco delší nepřítomnost neznamenala zase až tak velký rozdíl. Pořád měli Hester, která je milovala a utěšovala. Tak to prostě chodilo – někteří lidé byli chvíli tady a pak se zase z jejich života vytratili – jako otec, matka… a ten chlapec.

KAPITOLA DRUHÁ

Hrad Rockwood, květen 1851

Úzkými okny kuchyně, v níž se od vzniku hradu v jedenáctém století téměř nic nezměnilo, pronikalo sluneční světlo. Silné kamenné zdi odolaly nelítostnému zimnímu nečasu, který k nim vtrhl přes Atlantik – prudké bouře si nejprve vybily vztek na členitých březích Cornwallu a potom se vyřádily na devonshirském pobřeží, ale nyní snad už konečně nastalo jaro. Vlahý slaný mořský vánek přinášel vůni zvonků, které vykvétaly v okolních lesích do barevných koberců. V kuchyni stoupala z hrnce, bublajícího na staré litinové plotně, průsvitná pára, jež se srážela na studených kamenných zdech a stékala na zem, jako by sám hrad ronil slzy.

Rosalind nebyla žádná velká kuchařka, ale ovesnou kaši uvařit dokázala a ani ji nepřipálila. Teď usoudila, že už je skoro hotová. Když se ozval zvuk běžících kroků a dědečkův naléhavý hlas, trhla sebou.

„Francouzská flotila na pravoboku,“ hlásil jí.

Rosalind si unaveně povzdechla. „To je v pořádku, dědečku. Vyvěsili jsme vlajku, takže už vědí, že jsme je zpozorovali.“ Ustoupila od kamen, aby se vyhnula žáru. „Snídaně je hotová.“

Sir Lucien Carey se na svou vnučku káravě zadíval a varovně zdvihl sukovitý prst. „Jestli vyšlou výsadek, za chvíli tu budeme jíst jenom šneky a žabí stehýnka. Zazvoň na poplach, Rosalind.“

„Napřed by sis měl dát snídani, dědečku.“

„Neodmlouvej, mladá dámo. Co je tohle za způsoby? Kdybys byla poručík, čekal by tě za neuposlechnutí rozkazu přísný trest.“ Sir Lucien si přitáhl dřevěnou stoličku, posadil se a popadl lžíci. „Tak kde je ten blaf, kterému říkáš kaše?“

Rosalind naplnila dřevěnou misku, protože už ze zkušenosti věděla, že dědečkovi je lepší nesvěřovat porcelán, a podala mu ji. „Francouzská flotila může ještě chvíli počkat.“

Sir Lucien opět vyskočil. „Jdu hlídkovat na věž. Až přijde bocman, pošli ho za mnou.“ Vyrazil z kuchyně – šosy vojenského kabátu za ním vlály a stříbrné vlasy se mu kolem pleše ježily jako svatozář. Rázným krokem zamířil k úzkému schodišti, které vedlo k jedné ze čtyř věží, střežících jednotlivé rohy hradu. Rockwood byl rodným domem Careyových už řadu generací a přežil bezpočet válek i mnoho zvratů Štěstěny. Podle legendy dostal Simon de Carey pozemek od samotného krále Viléma Dobyvatele, jenž se mu tím odměnil za služby prokázané v bitvě. Simon pojal za manželku dědičku přilehlého panství a vystavěl pro ni mohutný hrad. Od té doby si vrtkavý osud s Careyovými pohrával podobně jako vlny v zátoce, v níž příliv pravidelně střídal odliv, který byl v současnosti na nejnižším bodě.

Rosalind potřásla hlavou. Někdy se její dědeček choval naprosto rozumně, ale jindy, jako třeba nyní, prožíval znovu své slavné časy v královském námořnictvu. V takových chvílích se ponořil do vlastního světa a zcela zapomněl, že je baronetem a hlavou dynastie Careyů. Rosalind otevřela dveře, které ústily přímo na nádvoří, a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. Pach vlhké hlíny se mísil se slabou vůní zvonků rostoucích v lese na okraji obory, jež už nesloužila svému účelu, protože stádo vysoké před více než rokem prodali. Slunce se po vydatné přeháňce opět vyhouplo zpoza mraků a nad hradbami vykreslilo pomalu pohasínající pastelovou duhu, což byl pohled, který dokázal potěšit každé srdce. Rosalind znovu nabrala do plic svěží vzduch a zavřela oči. Vzpomínala, jak vypadal hrad v době, kdy se jim ještě vedlo dobře, ale milovala ho i nyní, když je zasáhly těžké časy.

Zaslechla kroky, a když otevřela oči, spatřila Bertieho, jak si to vykračuje přes nádvoří. Napochodoval do kuchyně a na vydrhnutý borový stůl hodil ulovené bažanty.

„Dnes večer se královsky pomějeme, Rosie.“

„Myslela jsem, že lovecká sezona už skončila.“

„Tohle jsou naše pozemky a naši ptáci – a něco jíst musíme. Umíš je připravit?“

Obezřetně si mrtvé ptáky prohlížela. „Asi ano. Přece to nemůže být tak těžké. Vždyť Hester je vaří každou chvíli.“

Bertie opřel svou drahocennou brokovnici značky Manton o zeď. „Kde vlastně je? Proč se dřeš v kuchyni jako obyčejná děvečka?“ Popadl lžíci a nabral si kaši. „Docela ujde. To jsi uvařila sama?“

„Ano,“ potvrdila Rosalind a snažila se nevypadat příliš samolibě. Pochvaly od sourozenců se nedočkala často, zvláště ne od Bertieho, který všechno bral většinou jako samozřejmost.

„Podej mi misku. Umírám hlady.“

Z příborníku si ji klidně mohl vzít sám, ale Bertiemu bylo čtyřiadvacet a jako nejstarší syn a dědic panství byl zvyklý, že mu ostatní posluhují. Nandala mu do misky vydatnou porci kaše a podala mu ji.

„To ti musí vydržet do večera. Dala jsem Hester den volna, protože potřebovala navštívit nemocnou tetu v Dawlishi. Vrátí se až pozdě večer. Stejně netuším, proč tady s námi pořád zůstává. Už půl roku od nás neviděla ani penny, a navíc provoz domácnosti brzdí i hromada nezaplacených účtů.“

Bertie se ládoval kaší. „Je v konvici čaj? Na kávu asi můžu zapomenout, co?“

„Bertie, musíme zaplatit hokynáři. Ten chudák živí manželku a děti.“

„Řekni mu, že dostane peníze koncem měsíce,“ opáčil Bertie ledabyle.

„Vždyť už konec měsíce je. Musíš něco udělat, Bertie. V otcově nepřítomnosti jsi hlava rodiny. Přece víš, že na dědečka se spolehnout nemůžeme.“

Bertie vyškrábal z misky poslední zbytky kaše. „Kolik francouzských korábů potopil dneska?“

„To není k smíchu.“ Nicméně ani Rosalind nevěděla, jestli se má smát, nebo plakat. „Papá je kdesi v Nepálu nebo v podobné cizině a pátrá po vzácných rostlinách, které nám vynesou celé jmění – přinejmenším tak to alespoň vždycky tvrdil, přesto je výsledek jeho úsilí prozatím jenom zimní zahrada plná uschlých sazenic a zkroucených palem.“

„Matka by měla tuto sezonu vystoupit v Royal Opera House v Covent Garden,“ poznamenal Bertie zamyšleně. „Četl jsem to v Timesech, které ležely u holiče.“

„Potom musíme jet do Londýna a požádat ji, aby nám pomohla. Naposledy se tady objevila zhruba před dvěma lety a zdržela se pouze dva dny.“

Bertie vstal. „Tohle místo nosí smůlu. Neříká se tomu tady Carey’s Folly, Careyho kratochvíle, jen tak pro nic za nic. Měli bychom to prodat, ať se o tuhle ruinu stará někdo jiný.“

„To snad nemyslíš vážně, Bertie.“

Rosalind se otočila po hlase a zahlédla svou mladší sestru, šestnáctiletou Patricii, stát u paty kamenného schodiště, po němž předtím, než se poměry v jejich rodině změnily, chodilo pouze služebnictvo.

„Pojď si dát snídani, Patsy,“ pobídla ji Rosalind vesele. „A Bertieho neposlouchej. Jenom jsme trochu mluvili o naší finanční situaci.“

„Zaslechla jsem, že jste se zmínili o matce. Vrátí se domů?“

„Možná. Anebo se my vypravíme za ní do Londýna a překvapíme ji. Určitě by měla radost.“

„Nebo taky ne,“ utrousil Bertie. „Matka se o nás nezajímá. Proč si to vy děvčata už konečně nepřiznáte?“

„Tak to není,“ bránila matku Patricia – roztřásly se jí rty a do modrých očí jí vhrkly slzy. „Při své poslední návštěvě mi mamá všechno vysvětlila. Povídala, že má talent od boha a byla by naprosto zoufalá, kdyby se o svůj krásný hlas nemohla podělit se zbytkem světa.“

„A po dvou dnech zase zvedla kotvy a odplula do Francie, pak do Itálie a potom bůhvíkam.“ Bertie zvedl brokovnici. „Trefím pár holubů. Umíš udělat holubí paštiku na koláč, Rosie?“ Ale než mu stihla odpovědět, už byl venku na dvoře.

Patricia si nabrala do misky kaši a posadila se ke stolu. „Kde je Hester? Proč dneska vaříš ty, Rosie?“

„Hester jela navštívit nemocnou tetu do Dawlishe a holubí paštiku neumím. Bertie si musí nechat zajít chuť.“ Podívala se do hrnce s kaší. „Zbylo toho akorát dost pro Waltera. Už jsi ho dnes ráno viděla?“

„Asi zase jako vždycky skládal celou noc básně a teď vyspává.“

„V tom případě budu muset jeho porci sníst. Odmítám plýtvat dobrým jídlem.“ Sklonila se a pohladila po hlavě velkého zlatého labradora, který se jí náhle objevil u nohy. „Pak můžeš hrnec vylízat, Bobe,“ slíbila mu.

Bob vyplázl růžový jazyk, způsobně se posadil a natěšeně čekal na pamlsek.

„Co uděláš s tímhle?“ zeptala se Patricia váhavě a ukázala na bažanty, které Bertie nechal ležet na opačném konci stolu.

„Ještě nevím.“ Rosalind si vložila poslední lžičku ovesné kaše do úst a potom položila hrnec na podlahu před psa. „Nikdy jsem drůbež neškubala. Asi je zanesu ke Coakerovi, ten si určitě bude vědět rady. Tedy pokud ho zastihnu. Za tak krásného dne, jako je dneska, může být kdekoli.“

Patricia úhledně odložila lžíci do prázdné misky. „Co budeme dělat, Rosie? Všichni sluhové kromě Hester odešli a já mám ruce od mytí nádobí a drhnutí podlah celé rozdrásané.“

„Nikdy po tobě přece nežádám nic, co bych nedělala sama.“

„To já vím, ale proč nám nepomůže Walter nebo Bertie? Walter tráví většinu času u sebe v pokoji a vychází jen proto, aby se pro změnu zavřel do knihovny, a Bertie pořád pobíhá po lese, střílí nebo rybaří.“

„Aspoň donese něco k jídlu. A Walter je příliš choulostivý. Však víš, že je slabý na plíce.“

„Nejspíš máš pravdu, ale stejně je to nespravedlivé. Christina a Sylvia Greystoneovy si chodí na večírky a plesy, ale když nás někdo pozve, musíme odmítnout, protože nemáme co na sebe. Nechci být chudá. Nesnáším to.“ Patricia vstala od stolu a odnesla misku do vedlejší komory, v níž byl dřez.

Rosalind slyšela, jak Patsy pumpuje do umyvadla studenou vodu a se šploucháním omývá misky, a povzdechla si. Je pravda, že v sousedním panství Greystone Park si dcery sira Michaela Greystonea žily v přepychu, ale závidět jim jejich bohatství byla ztráta času i energie. Kéž by to sestra už pochopila! Rosalind odsunula židli a vstala.

„Patsy, nechceš si udělat výlet do města? Měly bychom navštívit otcova právního zástupce pana Mounce.“

Patricia se objevila ve dveřích a z rukou jí kapala voda. „Udělám cokoli, jen když odtud na hodinu nebo dvě vypadnu.“

„Tak si dnes odpoledne zajedeme do Exeteru. Jdu najít Gurneyho a požádám ho, aby nám připravil poníka a kolesku.“

„A nezapomeň odnést ty ubohé mrtvolky,“ připomněla jí Patricia a ukázala na bažanty. „Střílet živé tvory je ukrutnost.“

„Možná ano, ale až budou ležet upečení na talíři, určitě je neodmítneš.“

„Ty vždycky všechno překroutíš tak, že vypadám hloupě, Rosie.“ Patricia pohodila hlavou a odešla z kuchyně. Přitom si pro sebe tiše něco brblala.

Rosalind pokrčila rameny. Měla pocit, že všechno tady spočívá jenom na ní. Ostatní si pouze v jednom kuse stěžovali a naříkali, že bydlet na hradě se jim nelíbí, ale zapomínali, že jsou chudí jako kostelní myš. A když došlo na praktické věci, zbývala tu pouze ona, Rosalind Louise Careyová, kdo se musel potýkat s každodenními problémy.

Zdvihla bažanty, vyšla na dvůr a s Bobem v patách zamířila přes nádvoří ke stájím. Kdysi v nich chovali nejlepší koně v kraji, ale teď tam přešlapoval jen Ajax, robustní dartmoorský poník, na němž se učila jezdit. Nikdo přesně nevěděl, kolik je mu let, ale rozhodně to bylo přes dvacet. Nicméně stále na tom byl natolik dobře, že je mohl v případě potřeby někam odvézt.

Jim Gurney byl jedním z mála sluhů, kteří v Rockwoodu zůstali. Pracoval u nich odmalička a nyní mu táhlo na šedesátku. Nikdy se neoženil, bydlel nad stájemi a občas svému starému příteli Abeovi vypomáhal na zahradě. Oba bylo možné zastihnout každý pátek večer v hostinci U Černého psa, kde společně popíjeli pivo. Rosalind v hospodě nikdy nebyla, ale Bertie do ní chodil často a doma je zásoboval veškerými vesnickými drby – nebo alespoň těmi, které mohl před sestrou zopakovat, aniž by se červenala.

„Jste tam, Jime?“ zavolala Rosalind co nejhlasitěji, protože věděla, že Jim trochu hůř slyší.

Vzápětí se na dřevěných schodech ozvaly kroky a Jim scházel dolů. Cestou si zapínal kabát a uhlazoval si těch pár vlasů, které mu na téměř plešaté hlavě ještě zbyly.

„Potřebujete něco, slečno?“

„Ano, Jime. Musím zajet do Exeteru. Mohl byste zapřáhnout Ajaxe do kolesky, abychom mohly v poledne vyjet?“

„Mám vás odvézt, slečno?“

„To nebude nutné. Sám jste mě přece naučil zacházet s otěžemi, zvládnu to.“

A potom se co nejrychleji vytratila, než stihl Jim zavzpomínat na staré dobré časy, kdy byly stáje plné koní a Careyovi zaměstnávali kočího i hezkou řádku čeledínů a štolbů.

Zaslechla, jak Ajax radostně zaržál, když pochopil, že měsíce nečinnosti se chýlí ke konci. Během studené zimy měl krmení dost, protože loňská senoseč se vydařila. Rosalind dokonce přebytek prodala šafáři sira Michaela Greystonea, čímž získala peníze navíc k těm, které dostávala od nájemců na panství. To však nebývalo mnoho, protože měla dobré srdce, a když na někoho přišly zlé časy, nebyla z těch, kdo by na takového nešťastníka tlačili s platbou. Navíc uprostřed zimy, když se zásoby jídla ztenčily, se starala, aby staří a nemocní měli na panství vždycky co jíst. Careyovi teď možná nežili v přepychu, ale díky zelenině, kterou vypěstovali na zahradě, a Bertieho střelecké zdatnosti nikdy hladem netrpěli – a zdejší mlynář vždy rád směnil pytel mouky za srnčí kýtu. Jeden ze zdejších rolníků jim zase na oplátku za to, že mohl využívat bohatou pastvu na jejich čtyřhektarové louce, dodával mléko, máslo a sýr.

Rosalind přidala do kroku a zamířila do zeleninové zahrady. Předpokládala, že právě tam najde Abea Coakera v plné práci. Když byla dítě, často proklouzla brankou ve vysoké cihlové zdi a pozorovala malou armádu dělníků, jak obdělávají půdu a vysazují křehké zelené sazeničky, jež Abe pěstoval ve skleníku. Teď se tady musel dřít sám, i když mu občas pomáhal jeho nejstarší devítiletý vnuk Noah, který tuto práci zjevně miloval. Rosalind si sice nemohla dovolit chlapci zaplatit, ale dbala na to, aby mu tu a tam podstrčila kousek Hesteřina koláče nebo pár šafránových buchet, i když při současném stavu jejich financí si nejspíš i tento luxus budou muset v dohledné době odpustit.

Bob se hnal napřed a jen tak z čiré radosti ze života vrtěl ocasem, což Rosalind navzdory starostem vždy přimělo k úsměvu. Bertie koupil Boba po jedné propité noci v Exeteru a donesl si osmitýdenní štěně domů s úmyslem vycvičit ho. Chtěl po něm, aby mu dohledával a přinášel zastřelené kusy, ale Bob měl jiné představy a hned od prvního dne přilnul k Rosalind. Už jako štěně ji zuřivě bránil před každým, kdo by se v její přítomnosti odvážil zvýšit hlas, a následoval ji všude jako věrný stín. Veškeré Bertieho úsilí ho vytrénovat se minulo účinkem. Bob byl veselá bezstarostná povaha a bylo nad jeho schopnosti si zapamatovat rozkaz, natož najít a přinést něco, co nepřipomínalo klacík nebo míč. Bertie to tedy nakonec vzdal a Bob si mohl užívat života po svém.

Rosalind vstoupila do oplocené zahrady a Bob utíkal hledat Abea, který si s ním vždycky chvíli hrál a občas se s ním podělil o kousek chleba se sýrem. Rosalind nyní stačilo, aby šla po zvuku Bobova radostného štěkotu, a vzápětí je oba zahlédla: Bob dychtivě skákal před Abem, který se opíral o zeď z červených cihel a jedl tlustý krajíc chleba. Bobovi hodil kousek kůrky.

„Dobré ráno, slečno Rosalind.“

„Dobré ráno, Abe.“ Rosalind zvedla svazek bažantů. „Potřebuji vaši pomoc.“

Abe spolkl zbytek oběda a otřel si ústa hřbetem ruky. „Chcete, abych je oškubal, slečno?“

„Ano, prosím. A když mi ukážete, jak se to dělá, tak vás už příště, až bratr zase přinese nějaký úlovek, nebudu muset obtěžovat.“

„Je po lovecké sezoně, slečno. Ptáci by se měli nechat v klidu rozmnožovat.“ Abe odnesl bažanty do skleníku, posadil se na stoličku a začal je škubat tak, aby peří padalo rovnou do pytle.

Rosalind ho se zájmem sledovala. Abe měl sice prsty zkroucené revmatismem, ale pracoval rychle a obratně. „Máte samozřejmě pravdu,“ připustila. „Ale jíst se musí a peněz momentálně není nazbyt.“

„Já vím, slečno. Od minulého roku jsem nedostal výplatu. Ne že bych si stěžoval. Hester mi dává chleba a můžu žít z toho, co si vypěstuju, stejně jako každý jiný.“

„Nemělo by to tak být, něco s tím udělám.“

„Vždyť jste pořád jen mladé děvče, není správné nechávat všechno na vás, slečno. Říkám vám to, jak to je, protože vás znám od doby, kdy jste byla ještě miminko, a tak si to můžu dovolit. Tyhle starosti by měl řešit sir Lucien.“

„Je mi dvacet – v červnu už jednadvacet. Poradím si, Abe. A jak víte, dědeček není v pořádku.“

„Ano, vím, slečno. Včera jsem ho našel, jak bloumá kolem vody. Nemohl si vzpomenout, kde byl ani co tam vlastně dělá. Trvalo mi docela dlouho, než jsem ho dostal domů.“

„Moc vám děkuji,“ řekla Rosalind procítěně. „Snažíme se na něj dávat pozor, ale občas ho neuhlídáme.“

Abe doškubal jednoho bažanta a odložil ho bokem na zahradní stolek. „Kdysi o jeho lordstvo pečoval osobní komorník a já měl k ruce taky řadu pomocníků. Ale nestěžuju si, slečno. Mám svou chalupu a nic mi nechybí.“

„Nevím, co bychom si bez vás počali, Abe.“ Rosalind se naklonila blíž, aby lépe viděla, jak Abe pracuje. „Aha, takhle se to dělá. Můžu to zkusit? A vy mi řeknete, kdybych to dělala špatně.“

Za půl hodiny už byla s oškubanými a naporcovanými bažanty zpátky v hradní kuchyni. Položila je do spíže na mramorovou desku, která byla tak studená, že by se na ní maso uchovalo čerstvé i několik dní.

„Ty ale vypadáš, Rosie.“ Patricia vešla do kuchyně a při pohledu na sestru se zamračila. „Jako by tě někdo protáhl roštím.“

Rosalind pohlédla na sukni. Na zahradě si ji zablátila a urousala v mokré trávě, takže od spodního lemu vzlínaly vlhké hnědé skvrny. Ruce měla zakrvácené od bažantů a z rozcuchaných světlých vlasů jí vypadlo pírko a snášelo se zvolna k zemi. „Až si dnes na večeři pochutnáš na pečeném bažantovi, přestaneš mě kritizovat.“

„Možná, ale neměly jsme jet náhodou do Exeteru za panem Mouncem?“

„Ano, máš pravdu. Ten čas ale letí.“ Rosalind pospíchala do komory, napumpovala si do kamenného dřezu ledovou vodu a snažila se vydrhnout ruce.

„Nezapomeň si opláchnout taky obličej,“ upozornila ji Patricia mrzutě. „Vypadáš, jako bys byla na prvním lovu a pomazali ti tváře krví.“

„Nikdy jsem se lovu nezúčastnila a ani to nemám v úmyslu.“ Rosalind si šplíchla vodu do obličeje a obrátila se na sestru. „Je to lepší?“

„Ano, ale běž si ještě převléknout sukni. A pospěš si. Gurney nás s koleskou už čeká venku.“

„Vyřiď mu, že jsem za pět minut dole.“ Rosalind zamířila ke schodišti pro služebnictvo. Objevit se v takovém stavu u jejich rodinného advokáta se nehodilo. Časy jsou možné zlé, ale je třeba zachovávat jistou úroveň. Careyovi nikdy nepřiznají porážku.

O hodinu později už advokátní koncipient uváděl Rosie a Patricii do pracovny Herberta Mounce, který na uvítanou vstal ze své židle za velkým stolem. Koženou podložku se zlatým kováním pokrývaly hromádky dokumentů, po stranách se kupily mohutné svazky a na kraji desky stál velký mosazný kalamář na nožkách ve tvaru drápů, jako kdyby se právě chystal odejít.

„Dobré odpoledne, dámy. Posaďte se.“

„Děkuji, že jste si na nás udělal čas i bez objednání, pane Mounci,“ začala Rosalind s úsměvem. „Zoufale potřebujeme poradit.“ Přitáhla si židli a posadila se. Patricia se opatrně usadila na krajíček dřevěné sedačky.

„V čem je problém, slečno Careyová?“

„Jako vždy jde o peníze, nebo přesněji o jejich nedostatek. Nedisponujeme náhodou svěřeneckými fondy, které by se daly brzy proměnit v hotovost? Anebo nezůstaly ještě nějaké neprodané akcie?“

Herbert Mounce si sedl za stůl a opřel se lokty o dřevěnou desku. „Na to mohu odpovědět jedním slovem a obávám se, že to slovo zní ‚nikoli‘.“

„Nemohl byste to ještě jednou prověřit? Něco se přece musí dát dělat.“

„Před pár dny jsem podobný rozhovor vedl s vaším starším bratrem, slečno Careyová. Můj úředník prošel veškeré dokumenty, které máme v držení, a jak jsem vyrozuměl, Bertram navštívil i vašeho bankéře. Obávám se, že už nezbylo nic – nepočítáte-li nájemné od domkářů na vašem panství, ale pokud vím, vloni byla špatná úroda, takže ani na tento zdroj tentokrát nemůžete spoléhat.“

„Opravdu víte jistě, že už není jiná možnost?“ naléhala Rosalind úpěnlivě. „Předtím jsme tak chudí nebývali. Jak to, že si naši předkové žili tak dobře?“

Herbert Mounce se opřel v křesle a pousmál se. „V minulosti existovalo mnoho způsobů, jak si v dobách nouze mohli lidé žijící na pobřeží přilepšit.“

„Myslíte pašování?“ Rosalind na něj zůstala ohromeně hledět. „To snad ne? Můj dědeček je přece námořní hrdina.“

„Ano, to nepochybně je.“

„A počestný džentlmen,“ dodala Rosalind chladně. „Tak hluboko by nikdy neklesl.“

„Na tom, co se dělo v minulosti, už nezáleží,“ vložila se Patricia netrpělivě do hovoru. „Peníze potřebujeme teď, Rosie.“

„To je pravda.“ Rosalind se nuceně usmála. „Neexistuje přece jen něco, co byste nám poradil, pane?“

„Má drahá slečno, nejlepší radu, kterou bych vám mohl dát, je prodat hrad a panství. Po splacení dluhů by vám ještě zbylo dost, abyste si koupili menší nemovitost, v níž byste všichni mohli pohodlně bydlet. Ale toto rozhodnutí musí učinit váš dědeček,“ dodal a potřásl hlavou. „A není-li toho schopen, pak odpovědnost spočívá na vašem otci. Máte představu, kdy by se asi tak mohl do Devonu vrátit?“

Rosalind zavrtěla hlavou a Patricia začala tiše popotahovat do kapesníčku. „Ne, pane. O otci jsme déle než rok neslyšeli.“

„Pokud vím, vaše matka právě nyní vystupuje v Royal Opera House v Covent Garden. Možná by vám mohla pomoci ona.“

„Chtěla jsem za ní do Londýna zajet, ovšem upřímně řečeno si nemůžeme dovolit jízdné na vlak.“

„Sice bych vám rád pomohl, ale obávám se, že to není v mé moci. Mám svázané ruce. Jestliže některé ze svých věřitelů nedokážete v brzké době vyplatit, nezbude vám než vyhlásit bankrot a vaše rodina o hrad a celé panství nakonec stejně přijde.“

„Co budeme dělat, Rosie?“ popotahovala Patricia.

Rosalind pokrčila rameny. „Otec prodal rodinné stříbro, aby mohl financovat svou poslední cestu do zahraničí.“ Zalétla rukou ke zlatému medailonku, který stále nosila kolem krku. „Možná bych mohla zastavit tohle. Dala mi ho babička těsně předtím, než zemřela.“

Herbert Mounce vytáhl z kapsy velký kapesník a vysmrkal se. „Taková ostuda. Rád bych vám pomohl klidně i z vlastních peněz, ale paní Mounceová na rodinný rozpočet dohlíží jako ostříž.“

„Ani ve snu by mě nenapadlo zneužívat vaší dobroty, pane Mounci,“ ujistila ho Rosalind pevně. „Troufám si říct, že i tak vám dlužíme značnou částku. Musíte dědečkovi poslat účet. Připočtu dlužné peníze k těm ostatním a všechno vám dříve nebo později splatíme, slibuji.“

„Je mi to moc líto, slečno Rosalind. Mrzí mě, když vidím, jak jste vy a vaše sestra v úzkých. Bývaly doby, kdy…“

„Já vím.“ Rosalind vstala. „Nyní se musíme postavit situaci čelem. Děkuji vám za váš čas.“

Herbert Mounce vstal a obešel stůl. „Neprovedete nic unáhleného, že ne, slečno Rosalind?“

„Ne, pane Mounci. Samozřejmě že ne. Pojď, Patsy. Máme práci.“

KAPITOLA TŘETÍ

„Kam jdeme, Rosie?“ zeptala se Patricia tiše. Následovala sestru úzkou uličkou kolem katedrály. „Co chceš dělat?“

„Počkej a uvidíš.“ Rosalind se zastavila před hrázděnou budovou, kde nade dveřmi visela cedule s nápisem Zastavárna. „Můžeš zůstat venku, jestli chceš.“

Patricia se nervózně ohlédla po zanedbaně vyhlížejícím muži, který postával na rohu. „Ne, raději půjdu s tebou.“ Vstoupila s Rosalind do potemnělého krámku.

Zvonek nade dveřmi zacinkal a oznámil jejich příchod. Vzápětí se v zadní části obchodu pohnul korálkový závěs a tiše zachřestil, jako by zahrál druhý hlas ke vstupnímu zvonku. Zezadu se vynořil drobný mužík s kulatými tvářemi, oblečený spíše jako bankovní úředník než zastavárník.

„Dobrý den, slečinky, čím vám posloužím?“ zeptal se s širokým úsměvem.

Rosalind sundala z krku medailonek a položila ho na pult. „Kolik byste mi za něj mohl dát? Je to ryzí zlato.“

Muž si šperk důkladně prohlédl. „Hezký kousek, ale nemoderní. Víc jak deset šilinků vám za něj nedám.“

Rosalind se kousla do rtu. „To je málo.“

„Rád bych vám pomohl, slečno – takže co jedenáct šilinků? Ale to je moje poslední nabídka.“

„Řetízek patřil mé zesnulé babičce,“ zajíkla se Rosalind. „Určitě má větší cenu.“

„Když je to taková památka, potom vám nabízím dvanáct šilinků a šest pencí. Nejsem žádný vydřiduch a potrpím si na poctivost, to se o každém v mém oboru říct nedá.“

Patricia šťouchla Rosalind do žeber. „Tak už pojď, Rosie.“

„Nabídku přijímám,“ ustoupila Rosalind neochotně. „Za pár dní řetízek zase vyplatím.“

Zastavárník odemkl pokladnu, vylovil dohodnutý počet mincí a vyskládal je na pult. Potom vypsal stvrzenku a podal ji Rosalind výměnou za medailonek a řetízek. „Máte třicet dní, slečno. Pokud si do té doby pro uvedenou položku nepřijdete, půjde do prodeje. Rozumíme si?“

Rosalind přikývla, posbírala mince z pultu a uložila si je spolu s lístkem do taštičky. „Vrátím se, ještě než lhůta vyprší.“ Potom se otočila a vyšla ven s Patricií v patách.

„Stačí to na jízdné do Londýna, Rosie?“

„Bude muset. Matka je naše poslední naděje. Je nejvyšší čas, aby převzala zodpovědnost za rodinu. Nechci, aby to znělo nepřejícně, ale mít úžasný talent je jedna věc a zanedbávat své děti druhá.“ Hodila minci malému chlapci, který jim mezitím hlídal Ajaxe a kolesku. Obratně ji chytil a zmizel za rohem.

„A co budeme dělat teď?“ zeptala se Patricia, když se vyškrábala na kozlík vedle sestry.

„Pojedeme na nádraží, zjistíme odjezdy vlaků do Londýna a cenu jízdenky do třetí třídy.“

„Třetí třídy? Ale papá přece vždycky cestuje první. Co si o nás Greystoneovic děvčata pomyslí?“

„Tak jim to neříkej. Stejně jim do toho nic není.“ Rosalind škubla otěžemi. „Hijééé, Ajaxi.“

Večer nesla Rosalind do jídelny tác s pečeným bažantem a k tomu jako přílohu brambory s mrkví a pastinákem. Její kroky se rozléhaly na naleštěné dřevěné podlaze – koberec museli sundat poté, co o něj sir Lucien zakopl, když se špičkou boty zachytil v místě, kde se tkanina prošoupala až na holá prkna. Pádem se sice nijak vážně nezranil, ale lekl se a utržil pár modřin. Rosalind tedy nechala téměř sto let starý axminster srolovat a uložit v jedné z věží, dokud si nebudou moci dovolit najít někoho, kdo by ho profesionálně opravil. V jídelně stál ohromný krb dost velký na to, aby velkou místnost vyhřál, ale vzhledem k tomu, že jim už docházela polena a uhlárna zela od Vánoc prázdnotou, v topeništi hořel jen skrovný ohýnek.

V čele stolu seděl sir Lucien oblečený v kompletní uniformě, naproti němu Bertram a po dědečkově levici Patricia. Stříbrný lustr patřil k prvním cennostem, které museli prodat, takže nyní místnost kromě chabého ohně spoře osvětlovaly pouze svíce zasunuté v cínových svícnech. Rosalind položila tác před dědečka.

„Proč servíruješ večeři ty, Rosalind?“ zeptal se sir Lucien podrážděně. „Kdo dal Jarvisovi volno a kde jsou služky?“

Rosalind si vyměnila rezignovaný pohled s Bertiem. Tímto rituálem procházeli každý večer, protože sir Lucien stále zapomínal, že majordom Jarvis, který rodině sloužil dlouhá léta, odešel vloni na odpočinek, takže nyní spoléhali pouze na Hester.

„Už je konec?“

* * *

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí