Přeložila Daniela Orlando

Copyright ©2022 by Daniel Abraham

All Rights Reserved

Copyright ©2023 for the Czech translation by Daniela Orlando

Copyright ©2023 for Cover by Daniel Dociu

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9528-2

Obsah

- Část 1

- Část 2

- Část 3

- Poděkování

Vypravěčům a vypravěčkám

Člověk může být v průběhu života lecčíms – milovaným dítětem v pestře vyšívané košilce, pouličním rváčem s bandou rabiátů po boku, milencem krásné dívky, manželem počestné ženy, otcem dítěte, zametačem ječmene v pivovaru, vdovcem, hudebníkem i žebravým mnichem vykašlávajícím plíce před městskými hradbami. Ti všichni mají společné jen to, že jsou jedním a týmž člověkem.

Takové jsou to záhady a je na nich něco krásného. Kitamar je v tomto ohledu krásné město.

Ve všech jeho ulicích jsou patrné známky a pozůstatky měst, jimiž Kitamar býval dříve. Hradby, které bránily hranice mladšího města, drží užaslou, zbytečnou hlídku mezi nádhernými usedlostmi Zelené Horky a kameneckým náměstím s kašnou. Vznosná cimbuří Starobraně se mračí na řeku, její střílny a výkuše teď slouží jako výklenky pro svíčky a znepřátelené národy, které ji ztékaly nebo bránily, spí bok po boku v jejích zbrojnicích, protože je tam nízké nájemné. Šestimostná řeka Chahon bývala podle jedněch hranicí mezi slovutným hanšským královstvím a skorokočovnými divošskými Inlisky, nebo podle toho, jak se ten příběh vyprávěl na druhém břehu, prvním místem, k němuž vyděšení, násilničtí Hanšové s ostře řezanými rysy přitáhli ze západu. Teď je srdcem města, které rozděluje i spojuje.

Prastaré národy se vzájemně vyvražďovaly a přísahaly si nenávist na věky věků, ale nakonec skoncovaly s nesnášenlivostí a začaly předstírat, že jsou jednotným lidem, občany jednoho města. Kitamar vyhlásil poslušnost jedinému pravému bohu. Nebo třem. Nebo bezpočtu. Už přes tři staletí je svobodným městem, nezávislým a hrdým, které místo nějakého vzdáleného krále podléhá svému vlastnímu vládci.

Až na to, že dnes je jeho vládce mrtvý.

Vláda Byrna a Sal netrvala dlouho.

Ani ne před rokem se ulice města zaplnily slavícími obyvateli a vínem, hudbou a veselím a taky víc než jen špetkou nerozvážného souložení na počest velmožovy korunovace. Měsíce, které od té doby uplynuly, byly rušné, poznamenané špatnými znameními a násilnostmi. Neklidný zimní spánek.

Teď když se první paprsky nadcházejícího úsvitu dotýkají nejvyšších pater paláce tyčícího se na temeni hradního pahorku, se rudá brána otvírá jeho smutečnímu průvodu. Vycházejí z ní dvě stařeny oděné v cárech a buší na buben. Za nimi jdou černí koně s klapkami na očích a jejich kroky se rozléhají na dlažbě. A podél celé trasy čekají muži, ženy a děti, z nichž se skládá Kitamar.

Někteří z nich tam stojí už od setmění. Milují divadlo smrti a předvádění zármutku. A i když to málokdy říkají nahlas, doufají, že období temnoty skončí a začne něco nového. Jen málokterý z nich vyslovuje své otázky: Jak se to stalo? Byla to nemoc či nehoda, vražda nebo Boží pomsta?

Jak zemřel Byrn a Sal?

Načerno nalakovaný povoz projíždí mezi zahradami a honosnými sídly Zelené Horky. Hlavy vznešených rodů stojí každá před svým vchodem, jako by se chystaly uvítat mrtvého, pokud vstane. U keřů a na nárožích okouní služebnictvo, děti a znevážení bratranci a sestřenice. Jen vypálené sídlo darisského bratrstva nevěnuje pohřebnímu průvodu pozornost. A pak už tělo vjíždí do města jako takového, kde má namířeno nejdřív do Kamence a pak sazemi ztmavlými ulicemi Čadova na jih.

Kdo má to štěstí, že vlastní dům na trase průvodu, ten už pronajal volná místa u oken a na střeše. Zatímco smuteční povoz se šine a drkotá po dlažebních kostkách, lidé se strkají, aby viděli na mrtvolu – necelých šest stop bláta páchnoucího železem, které bývalo člověkem. Za vozem jdou ti nejváženější z celého města.

Dcera mrtvého, nastávající kněžna Elen a Sal, jede za svým otcem v tmavých nosítkách. Na sobě má cáry, ale taky stříbrný nákrčník. Hlavu drží zpříma a tváří se bezvýrazně. Oči města ji hltají, snaží se najít ve sklonu její páteře nebo suchých očích nějakou známku vypovídající o tom, zda je dívkou stěží dost starou na to, aby mohla být zvána ženou, zmítanou otřesem a žalem, nebo mordýřkou a otcovražedkyní snažící se nedat najevo radost z vítězství.

Tak jako tak bude od zítřka vládnout městu a všichni tihle lidé si zatančí na její korunovaci.

Za ní jdou oblíbenci starého vládce. Mika El, dvorní historik, v rouchu umazaném popelem. Syn starého Karsena, Halev, bývalý důvěrník a poradce Byrna a Sal. Velitel palácové stráže Samal Kint si nese tupý meč. Pak další, všichni v šedém, všichni s rukama od popela. Zastaví u mostu na kraji Čadova – žlutý kámen, černá malta. V ústrety jim vyjde kněz, který prozpěvuje žalm a mává kadidelnicí vypouštějící sladký kouř. Odslouží ochranný obřad, který má zabránit řece, aby odnesla duši mrtvého. Všichni vědí, že voda má pořád hlad.

Po obřadu projde smuteční průvod širšími ulicemi Vývěře, kolem pivovarnických domů a kanálů s nákladními prámy kotvícími těsně vedle sebe, tak nahusto, že děvče by mohlo přejít z jednoho břehu kanálu na druhý a nenamočit si přitom lem. Nastane poledne, časně letní slunce opisuje svůj oblouk pomaleji než před několika týdny a povoz se právě stáčí k severovýchodu, aby projel po hranici mezi Přístavištěm a Nojmarkem. Kolem vozu bzučí mouchy tlusté jako palec a koně je odhánějí ohony. V místech, kudy zrovna prochází smuteční průvod, dav houstne a po jeho odchodu se opět vytrácí. Jakmile konec čestné stráže zajde za roh a nechá Vývěř za sebou, pivovarnické domy se opět otevřou a u okének s kovovými mřížemi se začnou opět přijímat sázky. Závozníci kutálejí sudy ulicemi se zkušeným umem žonglérů.

Když smuteční průvod dospěje k Templu, slunce už skoro zapadá. Krvavě rudý obzor na západě narušuje černý palácový pahorek. Barevná okna Templu žhnou. Než poslední píseň dozní vysoko nad hlavním oltářem a tělo Byrna a Sal, očištěné truchlením jeho poddaných a modlitbami jeho duchovenstva, doputuje k pohřební hranici, ulic se zmocní tma se vším všudy. Dřevo páchnoucí olejem by měla zapálit vládcova dcera, ale ta stojí bez hnutí, dokud k ní nepřistoupí mladý Karsen, přítel jejího otce, a nevezme jí pochodeň z ruky.

Noci mezi pohřbem starého vládce a korunovací nového se říká gautann. Je to prastaré inliské slovo, zhruba označující pauzu po nádechu, kdy jsou plíce nejplnější. Doslova se překládá jako okamžik prázdnoty.

Kitamar se na jednu noc stává městem mezi světy a mezi věky. Odtrhne se od svých vlastních dějin, stane se koncem něčeho a zároveň začátkem něčeho jiného. Ti pochybovačnější z jeho obyvatel – a Kitamar oplývá nadprůměrným zastoupením dobromyslných neznabohů – to nazývají tradicí a pouhou historkou vypovídající něco o rázu města, jeho nadějích a ambicích, obavách a nejistotách, které se dostavují ve chvílích změny. Možná je to pravda, ale na jeho ulicích je něco velkolepého a strašidelného. Zní to, jako by s sebou říční proud přinášel slova. Drobní kitamarští kouzelníčci ztichnou jako myši, když zvětří kočku. Klapot podkov na dlažbě se rozléhá jinak. Městská stráž v modrých pláštích obchází své rajony zamlkle, případně dospívá k závěru, že protentokrát by je radši nemusela obcházet vůbec.

Jižní stezka za městem, kde přes den volské potahy vláčejí lodě proti proudu, je tichá a liduprázdná až na jednoho osamělého vousáče. Ten sedí pod břízou, opřený zády o bílou kůru. Skleněná kulička v jeho ruce by měla červenou barvu, kdyby bylo dost světla na to, aby ji bylo vidět.

V ložnici s tenkými stěnami nad krejčovskou dílnou v Přístavišti leží na matraci osamělý mladík. Pravou ruku má ovázanou a v ráně pod obvazem mu škube. Dívá se, jak nad střechami vychází měsíc a se srdcem v krku naslouchá, jestli na vrzajících palubkách přede dveřmi neuslyší kroky.

Pod nejsevernějším ze starobraňských mostů sedí dívka a poslouchá vodu. Má kulatý obličej, mírně zvlněné vlasy a v pěsti drží nůž. Čeká na schůzku, které se obává a přitom po ní touží.

Jmenuje se Alís.

Část 1

Žně

Kitamar je nemilosrdné město. Lidové moudro hlásá, že bylo vybudováno na nenávisti, ale to je omyl. Ve skutečnosti bylo vybudováno na hladu a v jeho jádru je mnoho druhů hladu.

z tajného deníku Ulrise Kaona,

dvorního historika

kitamarského vládce Daose a Sal

Před lety, před nástupem Byrna a Sal na kitamarský trůn a vším, co potom následovalo, byla Alís malé děcko a její starší a jediný bratr Darro odešel z matčina domu naposledy a v hněvu.

Matka zjistila, že Darro s nějakými svými přáteli vykrádá vývěřská skladiště, všechno, co najdou, odnášejí jednomu kupci v Přístavišti a utrácejí získané stříbrňáky a bronzáky za víno. Alís si nebyla jistá, jestli se matka zlobila kvůli těm krádežím nebo kvůli tomu, že nenosil část peněz domů. Možná to ani sama nevěděla.

Zatímco na sebe křičeli, Alís se snažila zmenšit, aby si jí nikdo nevšiml. Vybavovala si, že Darro křičel Nenechám si od nikoho srát na hlavu a matka ječela v odpověď To tě pak ale zabijou.

Darro si nakonec vzal brašnu, hůl a dobré boty, které si s matkou obvykle půjčovali mezi sebou podle toho, kdo zrovna měl namířeno dál, a odešel. Matka se vrhla na lůžko, vraštila čelo a štkala. Když jí konečně padl zrak na Alís, zavrtěla hlavou.

„Tvůj bratr je dobrák, ale opil se sám sebou. Nebuď jako on,“ prohlásila a ukázala na ni zkříženými prsty, jako to dělávají pouliční zažehnávači při odvracení zla „Hlavně nebuď jako on.“

Alís kývala hlavičkou a přísahala, že nebude. Nějaký čas to dokonce i myslela vážně.

Byl den korunovace nového kitamarského vládce Byrna a Sal a taky, ačkoli to ještě nikdo nevěděl, počátku jeho smrti.

Šejd, na němž Alísina partička pracovala, patřil k těm nejstarším. Obvykle k němu byli zapotřebí čtyři – bleška, šmikýř, rybička a louda. Dal se zvládnout i bez rybičky, a dokonce ani louda nebyl nutný, i když bez nich už hrozilo riziko dopadení. Jediní, bez koho to nešlo, byli bleška a šmikýř a rozhodující slovo měl šmikýř.

Totiž většinou.

Toho dne dělal šmikýře Orrel, protože měl lehkou ruku a ostrý nůž. Samiš dělala loudu, protože měla ten druh tváře, kterou člověk zapomene, jakmile od ní odvrátí zrak. Rybičku neměli. Blešku dělala Alís.

Holka, na kterou Orrel ukázal, byla Inliska v pestře vyšívané halence a byl to snadný terč. Přiopile se usmívala a vrávorala. Náhrdelník, který měla na krku, byl ze zlata a perel a nejspíš měl větší cenu než ona sama. A Alís ji znala.

Jmenovala se Kána. Pracovala pro jednu kupeckou rodinu v Přístavišti a to zlato nebylo její. Pokud je Orrel ukradne, tím nejlepším, v co by mohla doufat, by bylo, že ji pošlou zpátky do Hřebenice. Spíš ji ale zbičují. Nedalo se ani vyloučit, že modropláštníci z městské stráže jí zašijí do sukně kameny a svrhnou ji z mostu. Proto si ji taky Orrel vybral. Byl ten typ, co nenávidí každého, komu se vede lépe než jemu. Kána byla zrádkyně Hřebenice, namyšlená a licoměrná, patolízalka přístavišťských Hanšů a on se ji chystal ztrestat za to, že jí štěstí přálo.

Alís ne.

Naznačila prsty Ne a Orrel se na druhém konci ulice zamračil. Znovu odkýval začátek. Bude v tom pokračovat, dokud se Alís nepodvolí.

Alís přistoupila k holce. Jestli tím dnešní chmátka skončí, tak ať. Když ji vzala pod paží, Kána zakoulela očima, nechápavě, ale ne polekaně. Alís se usmála a políbila ji na tvář. Jakmile se její rty ocitly u dívčina ucha, zašeptala do hluku davu: „Jsou tady zloději. Mají spadeno na ten náhrdelník. Nevím, co sis to usmyslela, nosit ho tady, ale koukej zmizet. Teď hned.“

Pustila ji, zasmála se, jako by byly staré kamarádky a odešla. Když viděla Kánu naposledy, svírala perly v ochranitelsky zaťaté pěsti a v očích měla úlek.

Orrel se na ni zamračil, ale šel dál.

Dav zaplňoval malé náměstíčko, u kterého se sbíhalo šest ulic. Kupci, nosiči a námořníci z Přístaviště se tady mísili s tkalci, kožedělníky a ševci z Nojmarku. Většina obličejů byla hanšská, ale bylo mezi nimi tolik Inlisků, že Alís s Orrelem nebyli nápadní. Samiš nebyla nápadná nikde. V tom spočíval její talent.

Hlasy spustily sborovou melodii a jeden nápěv přehlušoval druhý, až si nakonec nikdo nebyl tak úplně jistý, jaké noty nebo slova mají přijít teď. Nějaký růžolící stařík, vypasený jako vepř, měl u jednoho domu naražený soudek a rozléval z něj víno do každého nastaveného hrnku nebo měchu. Vzduch zhoustl pozdně letním vedrem. Dívky v křiklavých šatech ušitých pro tuto příležitost nebo vypůjčených z nějaké jiné oslavy tančily, vytáčely piruety a snažily se nepadat chlapcům do náruče. Ne vždycky se snažily usilovně.

Orrel byl vysoký a nebyl špatný pro oko. Tančil ulicemi bez košile a vlnil rukama v rytmu té písně, která se zrovna zdála nejhlasitější. Pořád se zlobil, ale nedával to na sobě znát. Usmíval se široce, nevinně a podstatně opileji, než ve skutečnosti byl. Alís na sobě měla volnou halenku a sukni prostřiženou na bocích, která vypadala slavnostně, ale taky jí ponechávala nohy volné. Procházela davem před Orrelem a každých pár kroků se ohlížela, aby zjistila, jestli už vybral dalšího ptáčka na oškubání.

Dalším kořenem byla mladá Hanška jen o něco starší než Alís, jejíž ruměné tváře prozrazovaly, kolik vína už zhltla. Točila se v kruhu s půltuctem dalších, všechny splétaly nohama tanec a zpívaly. Kolem paže měla náramek z kůže a stříbra, do něhož byl vsazený ametyst velký jako nehet na Alísině palci. Alís ji tipovala na dítě z nějaké zámožné rodiny, ne urozenou, ale dost bohatou na to, aby si nedávala pozor. Orrel odkýval začátek a vyrazil k ní, aniž dal Alís čas na námitky. Pustili se do svého vlastního tance, jehož kroky nikdo nezpozoroval.

Trik byl v tom, aby bleška a šmikýř budili dojem, že je unášejí proudy davu, ale přitom dospěli k cíli současně. Pokud postupovali příliš rychle nebo příliš přímočaře, někdo by si toho mohl všimnout a v ulicích byly stráže. Alís se proplétala a protahovala tlačenicí a usmívala se, jako by se úžasně bavila. Nebyla to lež. Tuhle část milovala. Orrel vířil a kroužil a skoro to až vypadalo, že má namířeno na východ, ale pak mu zatarasil cestu hlouček mladíků. Omluvil se, i když nebylo jasné komu, a otočil se zpátky k dívce. Nožík byl tak malý, že ho skryl prstem, a ostrý jen z jedné strany. Alís z něj nespatřila ani záblesk.

Bleška měla za úkol odvrátit pozornost, šmikýř měl za úkol vzít a louda měla za úkol zmizet. Alís napřáhla ruku a poplácala dívku po pravém prsu. Nevítaný a nečekaný dotyk byl naléhavější než zatahání na paži, kde Orrel přeřízl poutko náramku. Dívčiny rty uvázly mezi rozpaky a dotčeností. Orrel podal náramek s přeťatou šňůrkou nenápadnému stínu, jímž byla Samiš.

Předávka proběhla hladce, rychle a především se během ní nikdo z nich nedíval na druhé. Alís pokračovala dál po své dosavadní trase, Orrel po své a Samiš – s hlavou skloněnou, jako by doháněla zpoždění – po třetí. Všechno se to odehrálo během jediného úderu srdce. Tak dobří v tom byli.

Kdyby dívka ztropila povyk, Orrel by upustil nožík a tvrdil, že je nevinný. Její ztracený náramek u sebe neměl. Alís se nedopustila ničeho jiného než přehnané důvěrnosti, unešená bujarou sváteční náladou. Samiš už byla jinde, spolklo ji město. V tom byl půvab celého šejdu.

Jakmile je po všem, nastane chvíle, kdy si kořen uvědomí, že postrádá něco cenného. Začne lovit v kapsách, hledat měšec, který tam byl, nebo se rozhlížet po dlažbě pro případ, že ztracená věc jen upadla, v domnění, že ji ještě získá zpět. Někdy zrudne vztekem. Někdy se mu tvář nevěřícně zkřiví. Občas se najde i takový, co se zasměje. Ať už udělá cokoli, působí to upřímně a Alís nedokázala od té upřímnosti odtrhnout oči.

Ohlédla se s nadějí, že ten okamžik spatří, ale Hanška jen postávala v davu a ruku měla starostlivě zdviženou k prsu. Alís ji v duchu pobízela, ať už to zjistí, ale dívka se jen chvíli tvářila vyjeveně, pak se otočila zpátky ke svým kamarádkám a v Alís zklamaně hrklo. Nevšimla si, že má holou paži. Možná jí to bude unikat ještě celé hodiny.

Ozval se pokřik stráží, stejně nezaměnitelný jako štěkot rozzuřených psů, a Alís se nejdřív lekla, že je někdo viděl. Přistihli je. Ale ozbrojenci prodírající se davem nosili červené pláště, ne modrobílé barvy města. Na opascích měli služební odznaky ze stříbra a zlata, ne z bronzu.

Palácová stráž dělala v davu místo. Projede tudy nový vládce.

Je tu Byrn a Sal.

Ausai a Sal, jeho strýc, byl vládcem, co Alís pamatovala, ale teď byl vykázán do minulosti jako list unášený řekou. Nový vládce už nebyl mladý, ale nebyl ani starý. Očekávat desítky let pod jeho vládou nebylo přehnané. Když bude Byrn a Sal moudrý a bude mít štěstí, může vládnout až do Alísiny smrti.

Kůň, na němž jel, byl světlý a majestátní. Do hřívy a ohonu měl zapletené stříbro a zlato a srst se mu leskla jako hladina řeky. Byrn a Sal měl hranatý obličej s rovným nosem, skoro úplně jiným než jeho mrtvý strýc. Tmavé vlasy už mu trochu ustupovaly z čela a úhledným vousem prosvítala bílá místa. Byl tak vstřícný a tak ochotně se usmíval, že by se mohl vydávat za mnohem mladšího. Alís se ocitla uprostřed tlačenice, když se dav nahrnul blíž a strhl ji k palácové stráži, stěsnaná změť přešlapujících těl. Byrn a Sal proplouval jím a nad ním.

Za ním jel nějaký další muž. Vypadal přibližně stejně starý a měl rovné popelavě hnědé vlasy. Alís se nijak zvlášť nezajímala o hanšskou šlechtu, ale na tomhle člověku bylo něco povědomého. Ne-li jeho rysy, tak výraz a držení těla.

Otočila se k ženě, která v tlačenici skončila vedle ní – byla starší a na sobě měla lněné šaty služky z nějaké bohatší části Přístaviště. „Kdo je to?“ vykřikla Alís do halasu davu a ukázala prstem.

„Karsen mladší? Ten bude do jara řídit půlku města, s tím počítej. Bůh mu přeje.“

Alís se na něj zadívala a pokusila se v něm rozeznat muže, jemuž Bůh přeje. Nedařilo se jí sladit tu představu s tím, co viděla. Střetla se s ním pohledem. Tělem jí projel šok a náhle si připadala zranitelná.

Karsen jí pokynul, jako by ji taky poznával, nebo to možná bylo jen tím, že se střetli očima a patřilo to k dobrému vychování. Vládce se svým přítelem pokračovali dál a za nimi jejich družina, muži, ženy a koně. Alís je vyprovázela pohledem a cítila, jak se jí zrychlený tep zklidňuje. Namlouvala si, že je jen nesvá, protože upoutání pozornosti během chmátky obvykle věští pohromu. Namlouvala si, že nic jiného v tom není a že na vládcovu společníkovi není nic strašidelného.

Poslední přišli na řadu červenopláštníci, odbíhající do čela konvoje, aby uvolnili cestu do další ulice. Počínali si s nacvičenou sehraností, která se mohla měřit s nejlepšími hřebenickými zloději.

„Hotovo?“ Samiš se k ní nepozorovaně přitočila a teď jí stála u lokte a prohlížela si ji mírnýma, hnědavýma očima.

„Čekala jsem na tebe, jo?“ odpověděla Alís. „Kde je Orrel?“

„Na jihu,“ opáčila Samiš. Obě se otočily a vyrazily. Přesouvaly se davem jako rybky proplouvající mezi mořskými řasami. „Vzkazuje, že máme vyrazit k Vývěři a zakončit to u divadla. Všechna univerzitní cháska bude opilá a rozjařená.“

„Ti mají ještě míň peněz než my.“

„Jenom ti vyřizuju jeho vzkaz.“

„Tak dobře.“ Dneska už se Orrelovi jednou vzepřela. Asi by měla být vděčná, že vůbec ještě pokračuje v chmátce.

„Pročs to neudělala?“ zeptala se Samiš a vytrhla ji ze zamyšlení.

„Proč jsem neudělala co?“

„Ta s tím náhrdelníkem. Kara. Pročs to zazdila?“

Alís za chůze pokrčila rameny. „Je jich dost na to, abychom si nemuseli podávat naše lidi.“

„Jenže ona už není naše. Nepatří do Hřebenice.“

„Do Hřebenice už patříš nadosmrti.“

Samiš se nad tím krátce zamyslela a pak přikývla. Do Hřebenice už patříš nadosmrti.

Než došly k vývěřským kanálům, provoz v ulicích prořídl. Náměstí by jindy bylo plné dokařů, celníků a kár tažených mulami. Mimořádná chvíle v životě města je vylidnila, uzavřela přístav a zamkla skladiště. Zítra se vrátí známější Kitamar. Možná to byla únava, co v ní vzbudilo touhu po té normálnosti. Možná to byla předtucha.

Lidé, kteří tu slavili, byli jiní než ti, po nichž pásly. Sládci, sázkaři a zastavárníci, jimž byly kanály domovem, byli drsnější než kupci z Přístaviště nebo nojmarští řemeslníci. Hrstka uválených žáků shrbeně postávala a strkala se mezi sebou, ačkoli byli hodně daleko od jižního úseku městských hradeb, kde se konaly přednášky. Davem si vykračoval mladý člen městské stráže s růžovými pupínky na tvářích a obhlížel přítomné jako skladník své žoky. Nějaký starý pán v tak přeplácané zelené vestičce, že Alís si nejdřív ani nevšimla, jak je špinavá, hrál na harmonium.

A Orrel mezi nejméně tuctem dalších slavících se houpal do rytmu hudby a blaženě se usmíval. Alís mu vstoupila do zorného pole, ale bez pozdravu, jen aby viděl, že tam je. Zvedl ruce, ale v jeho prstech teď nebyla žádná slova. Takhle blízko Hřebenice bude příliš mnoho lidí, kteří vědí, že se po nich mají dívat. Místo toho vlnil boky i rameny a točil se uprostřed tančící skupinky. Sledovala ho a čekala, jak se rozhodne. Jeho předstíraná opilost už se jí nezdála tak předstíraná.

Když dal signál, myslela si, že si dělá legraci.

Ten samolibý, uhrovitý strážný už odcházel ulicí a usmíval se na děvčata. Mnohá z nich mu úsměv oplatila. Nosit modrý plášť už něco znamenalo. Kromě jiného to znamenalo, že kdyby se rozhodl někoho zbít, okrást nebo něco horšího, nebude za to potrestán. To se některým holkám líbilo. Myslely si, že když se s takovým mužem sblíží, budou v bezpečí, a mýlily se. Přinejlepším by to znamenalo, že budou v bezpečí před ostatními lidmi kromě něj.

Orrel se začal přibližovat ke kořisti. Usmíval se a nastavoval zvednutou tvář slunci. Nožík skrýval ohnutým prstem. Alís se zamračila a udělala rukama Ne, ale on dělal, že ji nevidí. Byl to trest za Kánu a ten náhrdelník.

Alís nevěděla, jestli se jí hrdlo svírá strachem nebo hněvem.

Pokud má chmátka vyjít, všichni tři musejí dorazit ke kořenovi současně. Jestli se Alís nedá do pohybu teď hned, bude muset ke konci přidat do kroku. Tím by na sebe upozornila. Pokud odmítne, Orrel by se mohl odvrátit a taky by nemusel. Pokud se spolehne, že Alís bude tam, kde má být a udělá, co má, a ona ho zklame, tak ho chytí.

Pokud ho chytí, je po něm. Strážný by ho mohl nejdřív odvést na magistrát, nebo by to mohl skoncovat na místě. Orrel ji nutil, aby se rozhodla, jestli ho nechá zemřít nebo udělá, co jí řekl.

Udělala krok. Strážný se zastavil u stánku, kde nějaký chlapec prodával medovníky po dvou za jednu bronzovou minci. Orrel v davu změnil směr a Alís ho napodobila. Samiš klečela před vchodem do nějakého domu a předstírala, že si vytahuje z boty kamínek. Oči měla vytřeštěné a rty sevřené do úzké čárky. Alís se snažila najít útěchu v tom, že není jediná, podle koho dělají chybu.

Zblízka strážný vypadal mladě. Na bradě mu rostlo řídké chmýří a jeho pleť měla mastný vzhled ještě ne zcela završeného dospívání. Orrel k němu mířil zezadu jakoby nic. Alís už byla tři kroky od něj. Dva. Jinému muži by se mohla otřít rukou o rozkrok. Zmást a zaujmout ho jemným stiskem údu. Místo toho vyjekla a klopýtla, jako by zakopla o vlastní nohu. Strážný málem nezareagoval včas, když ji chytal a Alís se musela opravdu přidržet jeho ruky, aby neupadla. Orrelův dotyk ucítila jen proto, že věděla, že ho má očekávat. Při všech svých nedostatcích měl lehké prsty.

„Omlouvám se,“ řekla strážnému, zatímco se společně narovnávali. „Omlouvám se.“

„Dávej si větší pozor,“ napomenul ji a to už byl Orrel pryč. Samišina šedohnědá záda se vzdalovala ulicí. Alís přikývla, pokusila se o nějakou přihlouplou úklonu, jakou by podle ní mohla vyseknout holka zblázněná do strážného, pak se otočila a odešla. Doufala, že horko ve tvářích by mohlo budit dojem ruměnce. Strážný se uchechtl. Alís sklopila hlavu a zamířila na východ, do davu.

Hlavně se nesmí ohlédnout.

Ohlédla se.

Strážný pořád stál u chlapce s medovníky, ale veškerá nadutost už ho opustila. Blůza mu pod pelerínou volně plandala, protože opasek, který ji původně přidržoval, byl tentam. Polekaně kulil oči a rozpřahoval ruce, jako by žasl nad nějakým zázrakem. Rty se mu chvěly a hruď se mu při nádechu dmula jako měch.

Svou náhlou bezbranností jí připomínal dítě, které zjišťuje, že jeho milovaná hračka je rozbitá. Nedivila by se, kdyby se rozplakal. Necítila radost z vítězství ani výčitky svědomí, ale zaujal ji. Tak obnažený jako v tu chvíli by nebyl, ani kdyby ho viděla při koupeli. Ani tehdy by mu nerozuměla tak dobře.

Pootočil se, jako by opasek mohl být za ním a škádlit ho jako štěně. Zvedl hlavu a utrápeně přejel dav očima.

Když se s ní střetl pohledem, bylo jí jasné, že udělala chybu. Otevřel ústa a rty se mu stáhly. Ze zvyku sáhl po píšťalce u pasu. Alís se otočila, přidala do kroku a opakovala si, že by mohl znejistět. Pak s bušícím srdcem přešla do klusu.

„Berte ji! Zastavte někdo tu čubku, jménem vládce!“

Lidé kolem ní začali rozpačitě a znepokojeně přešlapovat. Chvíli potrvá, než jim dojde, koho měl na mysli. Na hraně onoho okamžiku spočíval tvar celého jejího života.

Uslyšela za sebou pleskot těžkých bot na dlažebních kostkách. Utrousila Do prdele, přizvedla si sukni a se strážným v patách se rozběhla k Hřebenici.

Hřebenice byla nejstarší z dvanácti kitamarských čtvrtí. A taky nejnovější.

Ve stejných místech stávala inliská osada, když ještě Inliskové byli kočovníci a pastevci. Osada zvaná Hřebenice tehdy byla postavená ze dřeva a byla z něj postavená i teď.

Dávno zaniklé budovy bývaly umístěné tak, aby se vzájemně chránily před prudkými jarními větry a tatáž logika platila, ještě když se z osady stala ves a ze vsi válečná základna – v úzkých, křivolakých ulicích, které krotily běsnění živlů, vládl klid i ve chvílích, kdy nad nimi zuřila bouře.

Když hanšští dobyvatelé překročili řeku, vypálili inliské příbytky do základů a založili město zvané Kitamar, Hřebenice byla zbudována nanovo ze stejných druhů stromů a ve stejném stylu. Změnil se jen její význam.

Plynula dlouhá staletí a Hřebenice spala, ale nespala klidně. Nezapomněla, že kdysi bývala svobodná a nepodmaněná a teď už není. A měnila se. Budovy chátraly, trouchnivěly a ustupovaly novým a ze čtvrti vyrostlo něco nového a přitom stejného.

Načerveno natřená svatyňka starých inliských bohů, prolezlá dřevomorkou a stonožkami, vyhořela a nad spáleništěm vznikla silnice. Velké náměstí, kde inliské babičky kupovaly a prodávaly vydělanou kůži a ručně tkané látky, postupně kostnatělo, jak se ke stánkům trhovců přistavovaly střechy, sloupy a zdi. Nakonec tu nezbyla jediná volná ulice, kterou by se dalo projít.

Čtvrť se přetvořila. I plánky nakreslené předchozím pokolením už byly úplně k ničemu. Říkalo se, že staří inliští kněží stále slouží prastaré obřady kdesi hluboko ve stínech a úzkých uličkách, ale nikdo si nebyl tak docela jistý, jaké že obřady to jsou. Kulaté inliské obličeje a kučeravé inliské vlasy tady byly naprosto běžné. Jídla, která staříci prodávali po domech z umaštěných vaků, obsahovala víc pálivé papriky a nakládaných ryb než ta, jaká byla k dostání u Templu nebo v Kamenci. Pronikavý, rázný přízvuk obyvatel Hřebenice byl pozůstatkem jazyka, který měli kdysi společný a pak ho společně zapomněli. Hřebenice byla městem ve městě a lpěla na své hrdosti jako člověk vlastnící jen jednu dobrou košili.

Alísin bratr Darro seděl na západním konci Hřebenice ve druhém patře budovy rozdělené na útulek pro padesát nebo ještě víc lidí. V místnosti se zavřenými okencemi byly dvě lavice, voskované plátno s obranými kuřecími kostmi od snídaně a stolek z akáciového dřeva. Naproti němu seděla bledá žena. Obvykle mluvila skoro jako ze sna, ale dnes byla rozrušená. Snad až otřesená. V životě neviděl, že by jí na něčem záleželo, a děsilo ho to.

„Musíme ten nůž získat zpátky. To od tebe potřebuju. Když ten nůž získáme zpátky, bude to dobré.“ Snažila se přesvědčit sama sebe.

O ten nůž zřejmě stáli všichni. Byla v tom magie, politika a jen bohové vědí co ještě, ale pro Darra byly důležité peníze. A pocit v morku kostí, že pokud to skoulí správně, bude si moct dovolit takový život, jaký bude chtít. Snažil se chovat, jako by byl jen tím, za co ho měla.

„Vím, kde se po něm poohlídnout. Jestli se dá sehnat, tak ti ho seženu,“ odpověděl a žena přikývla. Snažila se mu věřit. Na okenici zaťukal čížek, žlutá pírka viditelná jen jako jasný stín, a odletěl. „Můžeš se na mě spolehnout.“

Zmohla se na úsměv.

„To tedy ano, viď, vlčku,“ řekla, vytáhla z opasku odřený kožený měšec a přisunula ho k němu po stolní desce. Darro ho otevřel s hraným klidem. Deset mincí z neposkvrněného stříbra se lesklo, když je přepočítával. Když jimi bude šetřit, vystačí mu na nájem za pokoj pro Kennata Vodu a na jídlo až do prvních mrazíků. „Kdy ho můžeš mít?“

„Brzy,“ odpověděl Darro a byla to pravda. „Do několika dnů.“

„Pátrá po něm ještě někdo další. Nepatří k našim přátelům.“

Darro se snažil tvářit, jako by mu to nebylo už předem jasné. „Někdo další?“

„Jedna žena z Bronzového pobřeží,“ začala bledá a z ulice k nim dolehlo zaječení. Někdo volal Darra. V křiku byla i další slova, ale Darro rozeznával jen sestra.

Jeho pohyby řídil instinkt vypěstovaný dlouhými roky obav. Okenice se otevřely a dovnitř vniklo světlo. Zdola z ulice na něj mávala mladá Kaval. Její korunovační kostým, na němž se umaštěná žluť střídala s vodnatou modří, působil vinou obav v její tváři bezútěšně.

„Darro! Darro! Jdou po tvojí sestře! Někdo ze stráže! Jsou v uličce u Ibdiše. Chce ji zabít!“

Na schodech z pokoje na ulici byla tma jako v komíně. Letní vedro po nich vzlínalo, jako kdyby sbíhal do neviditelného požáru. Darro si nevybavoval, že by bral obušek, ale měl ho v ruce, tvrdé dubové dřevo se sukovitým koncem pobitým olovem. Vyběhl na ulici a zasprintoval úzkými uličkami. Tváře rozmazané rychlostí se otáčely a pozorovaly ho s mírným zájmem, jako by byl součástí dnešního představení. Každou z nich znal jménem a neočekával od nich pomoc. Kdyby si prohodili místa, vykláněl by se z okna, zvědavý, jestli se drama tam dole odehraje jako komedie nebo něco tragického. Nevšímal si jich a utíkal.

U odbočky k Ibdišovu domu mu podklouzla noha na lejnu, které na dlažbě zůstalo po nějakém člověku nebo psovi, a málem upadl. Slepou uličkou se rozléhaly výhrůžně a hněvivě pozvednuté hlasy. Jeden z nich byl Alísin.

Ulička se na konci trochu rozšiřovala a tvořila plácek stěží širší než jeviště, kolem něhož se mačkaly třípatrové dřevěné budovy. Nebyl mezi nimi jediný průchod. Dovnitř a ven se dalo projít jen ulicí nebo vchodem do Ibdišova domu a Ibdišova manželka zabouchla železnou branku, aby Alísiny potíže zůstaly venku. Alís stála na zprohýbaných dřevěných schodech, tvář měla ztmavlou vztekem nebo úsilím a ruce svěšené u boků měla zaťaté v pěst. Nějaký tvarohově bledý modropláštník stál s nohou na prvním schodu a v ruce držel obnažený meč. Z oken a střech shlíželi do improvizované arény muži a děti.

„Co to má kurva znamenat?“ zařval Darro ve snaze odvrátit ozbrojencovu pozornost od své sestry. „Nech ji na pokoji!“

Strážný se otočil. Na krku měl tři dlouhé, krvavé šrámy vypovídající o tom, že Alís už se bránila. Zatímco se k němu blížil, Darro natahoval uši, jestli neuslyší zvuk nohou nebo kopyt. Jednoho člověka by se dalo zastavit. Celou hlídku už ne.

„Tohle se tě netýká,“ odpověděl strážný, ale na střihu jeho blůzy něco nesedělo. Byla volná a halenkovitá. „Jsem Tannen Gehart, městská stráž, do prdele. Tuhle píču zatknu za zlodějnu nebo jí podříznu krk tady a teď a je mi celkem jedno, co z toho to bude. Klidně k tomu přihodím i tebe, jestli nebudeš držet tu svoji rybí tlamu!“

Strážný neměl opasek. Proto vypadal divně. Darro se k němu natočil bokem, zatímco sledoval, jak se hýbe protivníkův meč. „Když jsi městská stráž, tak kde máš píšťalku?“

„Do toho ti nic není, kurva.“

Darro udělal úkrok stranou. „Když jsi městská stráž, tak kde máš služební odznak?“

„Tahle mi ho ukradla,“ odpověděl strážný a ukázal volnou rukou za sebe. Darro nepřešlápl, aby viděl na Alís. Chtěl, aby ji ten kluk pustil z hlavy. Stačily by dva rychlé kroky, aby se dostal tak blízko, že bude moct zaútočit a čelit útoku. Meč byl z obou zbraní tou lepší, ale strážný měl za zády Alís. Teď zvedl meč a napřáhl, jako by slyšel Darrovy myšlenky.

„Já,“ řekl Darro, „vidím akorát tlusťocha v kostýmu za pár šupů, co ohrožuje holku o polovinu menší než on. To se přece nedělá, no ne?“

Strážný si olízl rty. Zatěkal pohledem. Darro očekával, že se odvrátí nebo vycouvá, ale odhadl ho špatně. Před blížícím se útokem ho varoval jen posun mužova kotníku. Meč mu přisvištěl ke krku v plochém oblouku, s celou vahou strážného vloženou do úderu, a Darro ho odrazil zvednutým obuškem, ani nevěděl jak. Kov poznamenal dřevo lesklým zářezem.

Strážný kolem něj proklouzl a otočil se. Darro teď měl za zády Alís i schody k Ibdišově brance a v cestě k volným ulicím mu stál strážný. Budilo to dojem, že útok nevyšel, ale Darro věděl, že je vyšachovaný.

Věděl to i strážný.

„Na tebe zvysoka kašlu, kamaráde,“ prohlásil. Od rtů mu odletovaly sliny. „Ale tahle čubka půjde-“

Ať už chtěl říct cokoli, přerušilo ho vlhké plesknutí. Po boku se mu rozstříkla skvrna hnědá jako bláto a strážný ucukl před zápachem. Někdo vyklopil na ulici nočník. Někdo, kdo měl dobrou mušku.

„Kdo to byl?“ zařval strážný do oken. Jedno zahihňání spustilo celý příval dalších. Darro držel obušek připravený. Klouby prstů měl rozedřené do krve. Netušil, jak se to stalo. Strážný vykřikl znovu: „Kdo urazil městskou stráž?“

Z okna nahoře vytryskl dlouhý, jantarový oblouk tekutiny, která dopadla poblíž strážného, ale nezasáhla ho. Následoval další, z jiného úhlu.

Pak se ulička proměnila v žumpu. Alís a Darro couvli až k železným mřížím na vrcholku schodiště, zatímco bezejmenní Hřebeničané dávali osamělému strážnému najevo, co si myslí o něm a lidech, jimž slouží. Strážný se při ústupu ještě naposledy ohlédl po Darrovi, pak se otočil a odkráčel, než se nutkání zasypávat ho výkaly rozšíří i mimo uličku. Smrdělo to strašně, ale Darro se neubránil smíchu, přestože se mu zvedal žaludek. Když se za nimi ozval burácivý řev Ibdiše toužícího vědět, který z těch dvou polomrtvých parchantů mu teď umyje ulici, Darro se otočil ke své jediné žijící sestře.

„O co tady šlo?“ zeptal se.

Zarazila se, jako by hledala slova, a pak se dala do breku.

Napatlal si na klouby prstů pálivou mast a vyklonil se z okna v očekávání maléru, který se nedostavil. Zatím. V hloubi duše už plánoval, jak uprchnou, pokud se zpoza rohu vynoří městská stráž s meči a ohněm. Ale třeba se nevynoří.

„Nemůžu uvěřit, že jsem brečela,“ pronesla Alís. Seděla u akáciového stolku a šťouchala do měšce, který tam nechala bledá žena, jako když si kočka hraje s mrtvým broukem. „Přímo tam, kde to všichni viděli.“

„Nemáš se za co stydět,“ odpověděl Darro. „Mohla jsi tam vykrvácet na dlažbu. A vykrvácela bys, kdyby někoho nenapadlo něco vtipnějšího. To by otřáslo každým.“

„Jakmile jsi přišel, byla jsem za vodou. Natřel bys mu to.“

„Možná.“

„Určitě,“ trvala na svém Alís. Taková byla už od narození. Vždycky ochotná tvrdit, že svět je takový, jaký by ho chtěla mít a pak trvat na tom, že má pravdu, dokud se bohové nesmilují. Nahánělo mu to hrůzu, protože z toho ještě nevyrostla. Až se to stane, bude to nemilý den.

„Přestaneš aspoň pracovat s Orrelem?“ zeptal se.

„Je to dobrej šmikýř.“

„Je to šikovnej šmikýř. Dobrýmu šmikýři by nenarostl hřebínek a nenastrčil by svoji blešku na strážnýho.“

„Byla to moje chyba. Ponesu si ji s sebou.“

„Tak to už ti to pálí víc než jemu. Řekni mi, že se na něj nelepíš.“

Záblesk znechucení ho u ní uklidnil víc, než kdyby to popřela.

„To je dobře,“ dodal. „Jsi na to moc mladá.“

„O tom nerozhoduješ ty.“

„Jsem tvůj bratr.“

„Nejsi já. O tomhle si rozhoduju jenom já.“

„Jsem ten, kdo vybíhá na ulici, aby tě nevykuchali jako pstruha.“

„Nikdo tě nenutil.“

Darro zavřel kalíšek s mastí a prohlédl si utržené rány ve světle zapadajícího slunce. Červeň oblohy splývala s podebranou tkání. Pokud se s hnisem nedostaví i horkost, do týdne bude zhojený a strupy zapomenuté. Zaťal ruce v pěst, aby viděl, jak moc to bude bolet, a odsunul mast stranou. „To je pravda. Ale příště to udělám znovu a radši bych přitom neumřel.“

Zvedla se, popošla a přisedla si k němu. Oči měla vážné. Měla je takové už odmala, ale za poslední rok získaly hloubku. Brzy bude dospělá. Doufal, že i moudrá, ale nepočítal s tím. „Budu se víc snažit.“

„Ne. To jsou slova do větru. Nemůžeš si prostě usmyslet, že budeš dělat totéž co jindy, jenom líp. To nic neznamená. Zjisti, kdes udělala chybu a stanov si pravidlo, aby se to už neopakovalo. Něco, co jsi schopná dělat. Třeba takhle: po chmátce se dívej padesát kroků do země. Jenom tohle a už se nebudeš muset přemáhat, aby ses neohlížela.“

„Dobře.“

„Počítej do padesáti,“ naléhal Darro.

„Padesát kroků,“ přitakala Alís.

Přemítal, jestli to opravdu bude dělat. Pokud ano, pomůže jí to. Jednou by jí to třeba mohlo zachránit život. Ale čím víc jí to teď bude opakovat, tím hůř na to bude slyšet.

Úzký střípek za oknem daleko na severu ukazoval, kde do města vtéká řeka. Voda se zlatě leskla dopadajícími slunečními paprsky. Darro měl původně v úmyslu sehnat něco k jídlu. Pekaři teď budou prodávat bochníky oschlého chleba za dva bronzáky. Po celém Přístavišti a Zelené Horce ještě budou sváteční stany. Kněží v Templu možná budou rozdávat sáčky pšenice a žita ze sýpky. On ale má ve své tajné skrýši trochu sušeného masa a potřebuje teď nutně zařídit něco jiného.

Alís se zaklonila a opisovala prsty dráhu špaččího hejna, které kroužilo nad vodou a chystalo se uhnízdit na noc. Když se ozvala, mluvila tiše. „V nocležně pro mě dneska nebude bezpečno.“

Bylo dobře, že si to uvědomovala. „Jdi k matce.“

„Tam mě budou hledat. Nech mě přespat tady. Nikdo neví, kde přesně bydlíš. V jednom kuse se stěhuješ.“

„Odsud se nestěhuju a ty tady zůstat nemůžeš.“

„Prosím.“

Sestra, kterou nosil na zádech, když ještě neuměla chodit, ho vzala za pohmožděnou ruku. Tíha v jeho hrudi mohla být netrpělivostí nebo láskou nebo obojím. Vzal jí měšec.

„Jdi za tetou Trnkou,“ navrhl. „Ta tě ukryje, dokud tohle všechno neodplaví proud.“

Alís se škytavě zasmála. „Proč by to dělala?“

Přepočítal svých deset stříbrňáků a polovinu jí vysypal do dlaně. „Zbytek si nechám. Taky musím jíst.“

Už se ho chtěla zeptat, kde vzal tolik peněz, ale Darro zavrtěl hlavou, než stihla doříct otázku. Měl dojem, že v její tváři zahlédl stud a nejradši by ho bříšky palců vymazal. Chtěl, aby byla tím rozesmátým dítětem, jakým bývala, když mu bylo tolik co teď jí. Chtěl, aby svět zkazil všechno, jen ne ji.

„Mrzí mě to,“ pronesla.

„Buď opatrná,“ řekl místo rozloučení.

Po jejím odchodu seděl chvíli o samotě. Budova praskala a sesedala se, zatímco zlatavé denní světlo bledlo. Sevření letního horka povolilo a vlahý vánek ze severu teď ředil puch koňských, psích a lidských hoven vůní vzdálených borovic. Dole se vracela domů stařena, která obcházela se žebráckou miskou u řeky, a mumlala si pro sebe jako vždycky. Nahoře se usazovaly na svých místech ty dvě holky, co si kupovaly právo přespávat na nekryté střeše za bronzák týdně. Strop pod jejich vahou zavrzal. Z ulic se linuly hlasy. Některé se smály, jiné povykovaly. Nic tiššího už k jeho oknu nedoléhalo. Ruka ho bolela jen trochu.

Bylo to vše, co měl. Vše, v co mohl doufat, pokud bude hrát podle cizích pravidel. Bledá žena a zjizvený muž, ten herec s pavoukem na ruce, modropláštníci a červenopláštníci, ti všichni při pohledu na něj viděli jen nájemného rabiáta z útrob Hřebenice, který má dost štěstí a síly na to, aby udržel sebe a svou rodinu při životě. Dokud si ošklivě nenaběhne nebo se nedožije tolika let, že ho stáří oslabí. Jakoukoli jinou cestu si bude muset proklestit sám.

Zdráhavě se vrátil ke své skrýši. Vytáhl oharek zčernalé, shnile vypadající svíčky a posadil se zpátky ke svému stolku. Zavřel okenice, aby do pokoje nepodalo mihotání světla pochodní zdola ani mihotání hvězd shora.

Musel několikrát křísnout pazourkem, než na černý knot dopadla jiskra. Ať už byl vyrobený z čehokoli, hořel snadno. Žlutý plamínek se natáhl vzhůru a pak se smrskl a zaoblil jako oční bulva. Páchnoucí dým zhoustl do pramínků a ty zavířily a propletly se, prochvívané poryvy něčeho jiného než vzduchu. Tma se pomalu srážela. Tentokrát to nebyla bledá, ale zjizvený.

Chvíli mlčeli. Zjizvený se nevesele usmál. „Tys ji poslal pryč.“

„Za to se omlouvám. Spěchalo to. Rodina.“

„Máme i jiné zájmy než tebe. Teď zrovna máme v naší usedlosti sto lidí a každý z nich je důležitější než ty. Nepřiběhneme jen tak na každé tvé zavolání.“

Darro už očekával odmítnutí za to, že měl tu drzost běžet za Alís, nebo za to, že rozžehl svíčku. To by bylo zajímavé. Napůl doufal, že to tak dopadne.

„Mrzí mě to,“ pronesl, jako by nikoho nezrazoval. „Neobtěžoval bych tě teď, ale zrovna jsme jednali o dalším obchodu, když mě odvolali. Po tom noži teda pase ještě nějaká ženská z Bronzovýho pobřeží, je to tak?“

Zjizvený přimhouřil oči. Darro vyčkával a srdce mu bušilo. Uvažoval, jestli už ho přistihli při skorolži.

Zjizvený po chvíli odpověděl: „Přesně tak. A je nebezpečná.“

Nejsme snad my všichni? pomyslel si Darro, ale neřekl.

Teta Trnka byla nejdřív pohádkou. Ve staré verzi byla její matkou žena z dob, kdy Inliskové byli potulný národ táhnoucí se za stády, a jejím otcem bůh taškařin. Vyprávěly se o ní stovky pohádek. Jak teta Trnka uloupila oheň ze slunce. Jak se teta Trnka proměnila v ováda a usmrtila syna znepřáteleného kmene. Jak teta Trnka ukryla Barotovy lovecké psy za měsícem. Alís je všechny slyšela v té či oné verzi, viděla je převedené do krátkých komedií na jevišti u univerzity ve Vývěři a sama si je občas jako malá zpívala.

Nikdo neznal pravé jméno ženy, která si tu přezdívku přisvojila pro sebe a svou síť hrdlořezů. Nikdo je nepotřeboval znát. Teta Trnka byla tajnou starostkou Hřebenice. Pokud se tě zmocnilo zoufalství, na konci jedné konkrétní uličky byly dveře, k nimž mohl přistoupit kterýkoli hřebenický Inlisk nebo Inliska. Zaťukej tam, požádej o to, co potřebuješ a podej peníze štěrbinou mezi dveřmi a dlažbou. Někdy přijde muž a přinese ti, co potřebuješ. Někdy ti vrátí mince a řekne ti, ať už za tetou Trnkou nechodíš. Někdy se stane něco jiného. Hřebeničtí mohli požádat tetu Trnku o pomoc, ale ten, kdo podával takovou žádost, musel být ochotný riskovat odpověď. Teta Trnka sice hájila Hřebenici před Hanši, ale byla nepředvídatelná. Přijít jí na oči bylo jako hodit kostkou a kdo jí zkřížil cestu, toho stihl nehezký konec.

Alís objasnila svou situaci zavřeným dveřím, s pomocí větvičky prostrčila pode dveřmi jeden z Darrových stříbrňáků, pak se zvedla a čekala. Dlouho to vypadalo, že se nic nestane. Už se snažila vymyslet, kde by mohla počkat v bezpečí, dokud si pro ni nepřijde někdo z Trnčiných mužů, když se ozvalo hluboké zaskřípění a dveře se otevřely.

Muž, který ji uvedl dál, byl skoro menší než ona, ale plece měl široké jako kůň. Přes krk se mu klikatila jizva končící pod límcem.

„Pojď se mnou,“ vyzval ji. Alís se rozhlédla ulicí, ačkoli netušila, co si od toho slibuje, a vydala se za ním. Na schodech byla tma a stupně byly ze starého kamene ohlazeného častým používáním. Procházeli bludištěm zděných chodeb pod Hřebenicí. Mužík se dvakrát pozdravil s jinými, bezvýrazně se tvářícími muži, před nimiž by Alís couvla, kdyby je potkala na ulici. Tady na ně kývala. Tušila, že by se radši měla chovat slušně.

Mužík došel do chodby, jejíž ústí přehrazoval železný řetěz. Sejmul řetěz, dal jí posunkem najevo, ať jde dál a zase za nimi zavřel. To už byly zepředu slyšet hlasy, ženské hlasy zabrané do hovoru. Mužík se protáhl kolem Alís, otevřel dveře, kterých si ani nevšimla a uvedl ji do protáhlé, nízké místnosti. Na dřevěných kavalcích sedělo nebo leželo půl tuctu dívek jen o málo starších než ona a tři podstatně starší ženy. Jediné světlo vydávala trojice svíček v cínových svícnech.

Mužík jí položil ruku na rameno.

„Je tady jako host, ne na práci,“ oznámil. „Chovejte se k ní, jako by byla jedna z vás, ale bez kunčaftů.“

Jedna ze starších žen přikývla. Mužík poplácal Alís jako nějakého vesměs přátelského psíka.

„Tady budeš v bezpečí,“ sdělil jí. „Víc než venku, no ne? Poslední dobou se ulicemi toulají bohové.“

Zakrvácený muž dorazil někdy mezi její druhou nocí a třetím dnem v tajném bludišti pod městem. Ztratila přehled o východech a západech slunce, natož o proměnlivějších stránkách počasí – dešti, větru nebo oparu, který občas stoupá z řeky. Ostatní dívky a ženy klábosily a spaly, přicházely a odcházely podle rozvrhu, jemuž Alís nedokázala přijít na kloub a nevyptávala se na něj. Neoslovovaly se jménem, dokonce ani zdrobnělinami a přezdívkami, jaké každý používá pro ty, s nimiž tráví čas. Alís nutně došla k závěru, že to je její přítomností a takové drobné důvěrnosti jsou něčím, co se před cizími lidmi nesluší. Brala ohled na poselství, které jí tím sdělovaly a stranila se jich. Nikdo nevyzvídal, kým je, a ona se o nich nic nedozvěděla, dokud nepřišel ten muž.

Zrovna si na kavalci splétala vasy do copu a zase je rozplétala, aby se nějak zabavila, když se ozval jeho hlas. Byl hluboký, chlapský a zhrublý utrpením. Ze začátku mu nebylo rozumět a Alís si říkala, že ať už se děje cokoli, je to starost tety Trnky a ne její. Hlas však stále sílil a přibližoval se. Křičel něco jako Ardžo nebo Erdžo. Jedna z mladších dívek procedila jakousi nadávku a vyběhla z místnosti. Alís se posadila.

Byl to chlap jako kamenná zeď, se širokými rameny, tělo samý sval. Vlasy měl černé a mastné a košili i kalhoty ztmavlé krví. Lopotil se s řetězem, dokud nepovolil, pak se vpotácel dovnitř s vinným měchem v jedné mohutné pěsti a rozhlédl se. Když spočinul pohledem na ní, Alís si uvědomila, že už kromě ní v místnosti nikdo další není.

„Erdža,“ řekl. „Kde je Erdža?“

„Nevím, kdo to je.“

Ústa se mu stáhla bezmeznou podrážděností zrovna ve chvíli, kdy se vrátila ta mladší dívka s jednou starších žen v závěsu.

„Do hajzlu, Banči,“ utrousila ta starší a muž se usmál.

„Erdžo! Já věděl, že tady budeš.“

„Lehni si,“ vyzvala ho ta žena – zřejmě Erdža – a pokynula dívce. Společně mu svlékly košili a nožíkem rozřízly kalhoty. Alís seděla, ohromená pohledem na toho obrovského, zcela nahého muže, který seděl na zemi a popíjel, jako by to všechno bylo úplně běžné. Na hrudi měl dlouhý šrám a na levé paži dvě další hluboké rány. Vypadalo to, že se z nich při každém nádechu řine čerstvý proud krve. Muž nespouštěl oči z Erdži.

Mladší dívka přinesla odněkud z hloubi zděných chodeb zeleně lakovanou truhličku a postavila ji ke klečící Erdže.

„Co tě to napadlo?“ pohoršila se Erdža, zatímco vytahovala z truhličky špulku černé nitě a zahnutou kostěnou jehlu. „Měls jít do špitálu. Netahat to sem.“

„Tam by mě hledali,“ odpověděl zakrvácený s úsměvem. „Vydávat se za hradby beztak nosí smůlu. To přece víš.“

„Krvácet mi na podlahu taky nosí smůlu, do prdele,“ opáčila, ale do hlasu už se jí vplížil náznak přívětivosti. Vytáhla z truhličky kamennou misku plnou husté šedivé kaše. „Teď to štípne.“

„Ty bys mi nikdy neublížila,“ odpověděl. Přesto ale syčel, když mu ji vtírala do ran, a vyjekl, když vzala kostěnou jehlu a začala mu zašívat rány.

„Pověz mi, co se stalo,“ vybídla ho. „Ať přestaneš myslet na to, jak to bolí.“

„Zrovna jsem přebíral náklad od Wittra, jenže on se cukal. Přitáhl káru rovnou na most a tvrdil, že ji nenechá odjet, dokud mu nezaplatíme dvojnásobek. A Mirril jakbysmet.“

Erdža povzbudivě zamručela. Alís poposedla na pryčně, aby lépe viděla. Zející rána už byla napůl sešitá a ruce starší ženy splétaly nit a tkáň s rychlostí dlouholetého cviku. Šedivá kaše zastavila krvácení, ať už obsahovala cokoli. Muž se ušklíbl a zavřel oči. Alís ještě v životě neviděla někoho tak očividně stvořeného pro násilí a přitom tak naprosto bezbranného. Jakýmsi děsivým způsobem byl nádherný.

„Tak mu povídám,“ vyprávěl. „`Mám pro vás protinabídku. Shodím ji do řeky, všichni se začnou navzájem zabíjet a nikdo za to nedostane zaplaceno.'“

Erdža se zasmála a Alís se přistihla, že se taky usmívá. Mladá žena se vrátila s vědrem vody a čistým klůckem. Alís si ani nevšimla, že odešla z místnosti.

„Ach jo, Banči.“

„Tak to dělávala moje matka, když se bráchové o něco servali. Vzala nám to, aby to nedostal nikdo, víš?“

„A Mirril s Wittrem to tak udělali?“

„Ti? Ne. Ale to už jsme křičeli a všimli si nás modropláštníci.“

„To tě říznul někdo ze stráže?“ Zakrvácený přikývl a starší žena zavrtěla hlavou. „Možná je nakonec lepší, žes nešel do špitálu.“

„Věděl jsem, že se o mě postaráš. Jenom si potřebuju krapet odpočinout,“ prohlásil zakrvácený a vymáčkl z měchu sedlinu na dně. Mladší žena z něj začala stírat krev a on znovu zaletěl pohledem k Alís.

„Kdopak je to?“ zeptal se a chlípně zašilhal.

„Je tady jako host,“ odpověděla Erdža a hromotluk se zklamaně zamračil. Jakmile ho omyly, vstal a odkráčel zpátky do zděných tunelů, pořád nahý. Mladší žena po jeho odchodu vrátila železný řetěz zpátky na místo. Když Alís zvedla hlavu, starší žena zachytila její pohled.

„Tys ale nic z toho neviděla, že ne?“

„Vůbec,“ odpověděla Alís.

Erdža zaklapla lakovanou truhličku. „Dobrá volba.“

V noci přišla k řece lidská troska.

Vrávoravě procházela řídkým porostem mladých stromků a do každého kroku se musela nutit. Bodavá bolest v rameni a boku slábla a přesouvala se hlouběji do těla, jak se poraněné svaly zatínaly a tuhly. Ty rány ji bolely méně než zrada a zrada ji bolela méně než hasnoucí naděje. Bojovala o každý dech a věděla, že ten boj prohrává.

Nad ní, za stromy, se třpytila obří hradba stráně, které se říkalo Starobraň. Úplně nahoře sídlil její nepřítel. Kdyby zemřela tady, ten neřád už se možná nikdy nedozví, že její kosti mu spočívají u nohou. Jak zvláštní, být tak veliký, že ti unikají i tvá vlastní vítězství.

Při chůzi deklamovala a rytmus pronášených slov narušoval její trhaný dech i valící se řeka. Slova se jí rozléhala v hlavě, slabiky nabíraly hloubku a přivolávaly prostor, který žádným prostorem nebyl. Duchovní tkáň města už nebyla tak tenká jako tu noc po Ausaiově smrti, ale nebyla tak silná, jako když byl naživu. To bylo samo o sobě znamení a ona se v něm snažila najít útěchu.

Mezi statisícem pozdně letních listů se zamihotal měsíční svit. Nohy se jí bořily do slabého, houbovitého nánosu staré trouchniviny. Denní vedro už polevilo a teď se s ní mazlil chlad, který jako by koloval Kitamaru v žilách. Polkla knedlík, který se jí udělal v krku, a pokračovala v chůzi i v prozpěvování.

Neslyšela ho přicházet. Prostě tam byl a měl podobu starce s vlasy jako hřebíky, sedícího na velkém, neopracovaném kameni. Sklonila hlavu na znamení úcty a měla dojem, že v jeho očích zahlédla pobavení.

„Vypadá to, že máš den na hovno,“ řekl. „Co se ti stalo?“

„Hledám útočiště,“ vydechla. Ta slova ji zabolela hluboko v hrudi.

Stařec naklonil hlavu na stranu jako pes, který zaslechl vzdálený hvizd. „Ten přízvuk... Endil? Ale kdepak. Bronzový pobřeží.“

„Jsem kněžka šestera a zasvěcená domu duchů.“

„Tak to jsi daleko od domova.“

„Vím, co jsi, pane. Vyhovíš mé prosbě?“

Stařec rozpřáhl ruce a rozevřel dlaně. Na prstech měl mozoly, nehty měl silné a neudržované. „Jsem jenom bambula, co se přišel pokochat světlem měsíce. Stejně jako ty.“

„Máme stejné nepřátele. Vyhovíš mé prosbě?“

Zvážněl a odmlčel se. Čekala, dokud si nebyla jistá, že už nepromluví a pak čekala dál. Neměla kam jinam jít.

Nakonec zavrtěl hlavou. „Ne. Tohle město hoří, až na to, že to nikdo nevidí. Je to moc riskantní. Teď zrovna nemám jedinej dobrej důvod vystrkovat hlavu z ulity a sto dobrejch ji nevystrkovat.“

„Pomoz mi, pohřbi mě, nebo se dívej, jak shniju. Nemám sílu odsud odejít.“

Přimhouřil oči. „To nemáš, viď?“

„Vyhovíš mé prosbě?“

To už bylo potřetí. Napotřetí byla odpověď povinná. To, co vypadalo jako stařec, se uchechtlo a pak vzdychlo. „No dobře. Pojď se mnou. Uvidíme, co se dá dělat.“

Otočil se a vyrazil. Pokusila se ho následovat, ale podlomily se jí nohy a klesla na zem. Hrabanka byla cítit hnilobou a mladým porostem. Hmyz, který v ní lezl, vydával tiché cvakání. Zjistila, že má zavřené oči a zkusila je otevřít. Pak se o to pokusila znovu.

Pod koleny a kolem ramen ji uchopily silné ruce. Když ji to, co vypadalo jako stařec, zvedlo, celé její tělo zaprotestovalo bolestí, ale jakmile se to dalo do pohybu, kolébavou chůzí připomínající pohyb koně nebo lodě na rozbouřené hladině, opřela si hlavu o jeho rameno a nepohodlí zesláblo do čehosi snesitelného.

„Mé díky, pane-“

„Jo, tohle jméno tady nevyslovuj,“ zarazil ji. „Říkej mi Goro.“

Osm dlouhých dní po korunovaci Byrna a Sal se Šedivá Linet probudila před úsvitem. Dokud ještě žil její manžel, byla Harldova Linet, a předtím Malá Linet, Rusá Linet a Linet Magan ina. Hřebenice zažila všechna její vtělení od dívky přes ženu po stařešinu.

Vstala z úzkého lůžka a bez většího povyku odehnala krysy. Znala je odjakživa. Ani trochu ji neděsily. Snědla kus včerejšího chleba, přehodila si pytel přes rameno a vyrazila na svou ranní obchůzku, při níž nabírala děti – Tmavou Aman, jejíž matka byla Danna, Averitina dcera, Velkou Salu a Malou Salu, které bydlely v domech naproti sobě a při chůzi se nejradši držely za ruce, hubeného Elbrita zvaného Lunt, který měl bílou kštici jako stařík, i když mu bylo teprve sedm. Byly dny, kdy Šedivá Linet posbírala přes tucet hřebenických dětí. Jindy sehnala jen tři nebo čtyři.

Vodila je do nevelké divočiny v centru Kitamaru, kde živoucí řeka ukládala písek a hlínu vymleté zpod přístavu a doků. Řeka byla tak náladová, že usídlit se na Náplavách nebylo ničím jiným než nerozumem, ale věci, které tady vyvrhovala, nebyly bezcenné. I kdyby však nic nenašla, rodiče drobotiny jí tu a tam dají bronzák za to, že se jim díky ní děti nepletou pod nohama.

Linet v šedorůžovém světle před rozbřeskem prošla kolem dveří tety Trnky a uviděla, jak z nich vychází Linlyina dcerka Alís. Připadalo jí, že to není tak dlouho, co to děvče patřilo mezi její maličké. Teď už měla spíš tvář a tělo ženy než dívky. Linet zavrkala, jak to u dětí dělávala vždycky, spráskla ruce a ucítila, jak se její vlastní smrt nachýlila zase o kousek blíž.

„To se podívejme! Moje malá Alís Myšička, úplně jiná než dřív. Vypadáš překrásně, dítě. Překrásně.“

„Ty ses vůbec nezměnila,“ odpověděla Alís a nechala se od Linet vzít za ruku a táhnout kousek ulicí.

„Pracuješ teď pro tetu Trnku? To bych do tebe nikdy neřekla.“

„Nepracuju. Měla jsem potíže. Koupila jsem si bezpečí.“

Linet přikývla a táhla dívku dál. „Dobře a správně. Takovým jako teta Trnka zaplať, co jim dlužíš, ale nenech si od nich rozkazovat. Už jsem viděla takovou spoustu těch, co se vydali touhle cestou, abys věděla. Takovou spoustu. Tys vždycky byla hodné, poctivé dítě.“

„Neměla bych tě zdržovat,“ řekla Alís. Neubránila se tak úplně tomu, aby to neznělo lítostivě, ale dala Šedivé Linet pusu na tvář, než se otočila a odešla. Nemusela to dělat. Linet se za ní dívala a vzpomínala na to, kým byla, když se jí boky pohybovaly tak jako ty Alísiny.

Vyklubal se z toho dobrý den. Než slunce vystoupalo k vrcholku Templu, měla už kromě těch svých ještě půltucet párů ochotných ruček a bystrých, dětských očí. Pročesávali Vývěř s ranním sluncem v zádech, společně poskakovali a zpívali si písničku o fenečce, co si ukousla vlastní oháňku.

Linetiny oči už nebyly, co bývaly, a na sklonku dne ji bolívaly nohy i ruce. Kdyby s ní děti někdy přestaly chodit, byla by o hladu, a tak tančila, dováděla a bavila je bez ohledu na to, jak jí zrovna bylo. Pro ženu v jejím věku byly i horší způsoby obživy.

Na kupeckém mostě mezi Vývěří a Čadovem – žluté cihly, černá malta – stála žerď, na níž byly přibité útržky látek: modré šatičky, malá žlutá halenka a bílá čapka, která by mohla padnout pěti- nebo šestiletému dítěti. Byly svlečené z utopeného tělíčka a vystavené, aby rodiče mohli určit jeho totožnost.

Elbrit Lunt ji zatahal za rukáv. „Na co myslíš, bábi?“

Myslím na to, že děti jsou jako jilmové nažky unášené řekou – některým se podaří zakořenit, ale většina shnije ve vodě.

„Přemýšlím, jaké poklady nám naše dobrotivá řeka dneska přinesla,“ odpověděla a zamnula si ruce. „A už se ne-ne-nemůžu dočkat, až to zjistíme!“

Děti vypískly a rozběhly se přes široký most. Šedivá Linet se zasmála, protože se vždycky smála, a šla za nimi, jako by se neobávala sestupu po kamenech.

Kdyby tehdy věděla, co najdou, vrátila by se.

„Jaký to bylo?“ chtěla vědět Samiš.

Alís pokrčila rameny. „Zavedli mě do tunelu, vzali si ode mě peníze a dali mi jídlo a vodu a místo na spaní a na sraní a půl tuctu kurev, abych měla s kým hrát karty, když zrovna nebudou spát nebo nepracovat. Ušlo to.“

„A teď ses vrátila?“

„Jo. Musela jsem. Došly mi peníze a za to může Orrel. PoHřebenicebylanejstaršíztřebuju s ním mluvit.“

Nebyla to tak úplně pravda, ale skoro. Pořád ještě měla jeden stříbrňák od Darra. Koupila by si za něj další den nebo dva, ale po týdnu v podzemí už hladověla po světle.

„Orrela jsem od toho dne neviděla,“ odpověděla Samiš a znělo to soucitně.

„Taky ti dluží?“

Samiš pokrčila rameny. Alís si k ní přisedla na úzkou dřevěnou lavičku, zvedla hroudu možná bláta, možná hnoje a hodila ji po hejnu holubů. Ti se vznesli do vzduchu, černá tělíčka na pozadí bílého oparu.

„Tvůj brácha ho shání,“ poznamenala Samiš.

„Jestli ho Darro našel, možná máme peníze u něj. Co mi uniklo, když jsem byla pryč?“

Samiš se zaklonila, sepjala ruce za hlavou a převyprávěla jí klepy. Vládce svolal sněm nejvlivnějších rodů – „všech urozených“, jak se tomu říkalo – a pak ho zrušil, než se stihli sejít. V Přístavišti se strhla rvačka a jednoho modropláštníka zabili, ale nikdo nevěděl s jistotou, kdo přesně do toho byl zapletený a zřejmě v tom neměl čepel nikdo z Hřebenice. Někdo ukradl z nějakého nojmarského domu roli gaddivského hedvábí a Samiš se nechala najmout jedním zastavárníkem, který chce zjistit, kdo ji vzal, a nabídnout za ni cenu. Zatím se neobjevila.

Table of Contents

Část 1