Stanislav Češka

Případ podezřelého arcibiskupa

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2017

Obálka © Martina Černá, 2017

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR Brno,

Foto: Jiří Foltýn

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8030-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8031-5 (mobi)

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan.

Dovolil bych si také poděkovat panu doc. PhDr. Pavlu Kouřilovi, CSc., řediteli Archeologického ústavu AV ČR Brno, a Mgr. Zdence Kosarové z AÚ AV ČR Brno za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad¹, r. 905

Obloha byla zatažená těžkými bouřkovými mraky, které vytvořily hustý a pochmurně vyhlížející příkrov nad zemí sužovanou dusným horkem. Jako by zachmuřená obloha chtěla předznamenat těžké doby přicházející na moravskou zemi.

Z dálky se ozývalo dunění hromu, které se pomalu přibližovalo.

Na vyprahlou půdu dopadly těžké kapky deště doprovázené prvními blesky křižujícími oblohu.

„Ty blesky oblohu křižují podobně, jako budou naši zem nejspíš křižovat kopyta koní maďarských nájezdníků. A podobně jako blesky budou zářit jejich meče,“ pomyslel si hořce vysoký, vzpřímeně stojící bělovlasý muž mlčky rozjímající před vchodem do moravgradské baziliky.

Toho muže v Moravském království znali všichni. Nebo o něm alespoň slyšeli.

Byl to kníže Slavomír z Dolnogradu, župan veligradský², druhý muž Moravského království hned po králi.

Slavomír byl už starý muž. Prožil dlouhých, předlouhých sedmdesát pět let. Takového věku se dožilo nemnoho Slavomírových současníků.

Jeho postava však byla stále pevná a vzpřímená, jeho paže dokázaly stále rozhodně uchopit velký, vzácný meč s damaskovou čepelí, který si kdysi přivezl z Byzance a kterým připravil o život řadu nepřátel moravské země. Slavomír si občas říkal, že známkou blížícího se odchodu na onen svět za jeho už zemřelými blízkými u něj bude to, když už nebude moci sevřít jílec své vzácné zbraně a dát pocítit kvalitu jejího ostří nebohému protivníkovi. Zatím tomu však tak nebylo.

V jeho hlubokými vráskami poznačeném obličeji, lemovaném stále hustými, šedivými vlasy spadajícími až na ramena, vyryl život stopy mnoha dramatických událostí, které kníže prožil se svojí zemí a jejím lidem.

Vždy viděl jako svoji povinnost službu rodné a nadevše milované moravské zemi. Hájil ji v mnoha bojích i diplomatických jednáních, ve kterých využil svoji tělesnou obratnost i rozsáhlé vzdělání spojené se znalostí několika jazyků, hluboké životní zkušenosti i prostou lidskou moudrost.

Kromě mnoha nadání a schopností, kterých se mu dostalo, proslul však ještě jedním. Proslavil se také úspěšným pátráním po pachatelích nejtěžších zločinů. Těžko najít v moravské zemi i jejím sousedství druhého tak schopného vyšetřovatele. Nebýt Slavomíra a jeho věrného přítele, vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by zůstalo nepotrestáno.

2. 

Slavomír patřil do rodu Mojmírovců. Mezi svými příbuznými však byl pozoruhodnou výjimkou. Nikdy se nenechal vtáhnout do bratrovražedných bojů o moc v zemi. Dobře chápal, že takové šarvátky prospívají pouze nepřátelům Moravského království.

Proto se vždy snažil takovým rozbrojům bránit a vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům. I když si to někdy tito panovníci nezasloužili.

Za vlády slavného knížete Mojmíra blahé paměti, který sjednotil části moravské země na obou stranách Bílých hor³, se narodil a jeho vládu zažil jako dítě a dospívající mladík. Jako dospělý muž už potom věrně sloužil třem jeho následovníkům

– synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi a nyní i Svatoplukovu synovi Mojmírovi.

Byl jedním z nemnoha moravských šlechticů, kteří se mohli honosit knížecím titulem. Slavomírovi jej udělil před desetiletími ještě jako mladému muži král Rastislav. Spolu s knížecím titulem pověřil Rastislav Slavomíra úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Na králem darovaném pozemku si zde Slavomír postavil svůj dvorec, na kterém od té doby žil a ze kterého vyjížděl od své rodiny na své cesty po moravské zemi i jejím okolí.

Při stavbě svého sídla však Slavomír nemyslel pouze na sebe a své blízké. Na svém dvorci nechal zbudovat velký klenot. Sice ne největší, avšak na Moravě možná nejkrásnější kostel, chrám sv. Petra a Pavla⁴, který sestal vskutkunejvětšíozdobou Veligradu.

Rastislav mladého velmože tehdy odměnil vpravdě královsky. Ovšem moravský panovník dobře věděl, proč si Slavomíra tak považuje.

Byl to právě on, kdo chytrou a odvážnou léčkou přivedl do vážných nesnází a posléze vyhnal ze země východofranského krále Ludvíka, který léta Páně 855 přijel na Moravu v čele obrovského vojska, vojska mnohem silnějšího, než bylo to moravské, aby ztrestal nepoddajného Rastislava, jenž nechtěl uznávat Ludvíkovy nároky na svoje království. I když mu kdysi východofranský král pomohl na moravský trůn.

Franská trestná výprava zpočátku plenící moravskou zem se díky Slavomírovi a jeho válečnickému umění změnila nakonec v bezhlavý útěk a moravská vojska pod vedením nesmiřitelného Slavomíra naopak vtrhla do Východní marky⁵, kterou poplenila, a dala tak jasně najevo, kdo je na Moravě pánem. Mnoho franských matek tehdy oplakávalo své syny, kteří svými těly pohnojili moravskou zem.

Slavomírovi bylo v době této nemilosrdné války pouhých dvacet pět let a kvůli jeho mládí se na něj mnozí moravští velmoži dívali přezíravě.

Viděli v něm pouze namyšleného mladíka přeceňujícího své schopnosti.

Přes varování všech pochybovačů dokázal Slavomír krále Rastislava přesvědčit, aby nedal na názory mnoha starších a zkušenějších vladyků a vojáků, kteří králi radili podrobit se velké přesile, která se řítila na jejich zem jako obrovská potopa. A která hrozila moravskou státnost zadupat do země kopyty svých koní.

Jako jeden z mála si totiž Slavomír dokázal uvědomit v celé šíři, jak je možné plně využít mocná a těžko dobytná opevnění moravských hradišť, a vyrovnat tak bojovou sílu Moravanů proti mnohem početnějším Frankům, jejichž množství budilo v té době u mnoha Moravanů doslova hrůzu.

Rastislav tehdy mladého Slavomíra vyznamenal nejen knížecím titulem, významným úřadem a velkým majetkem. Věnoval mu také své přátelství a věřil mu od té doby jako málokomu jinému. Udělal z něj svého nejpřednějšího rádce, muže, jehož hlasu vždy naslouchal.

Pro krále Ludvíka znamenala prohraná válka prohloubení jeho nepřátelství s Rastislavem. Ovšem Ludvík nebyl hloupý a uznával hrdé a nepoddajné muže, schopné jít si tvrdě za svým a být zároveň věrní svému vládci. Takže Slavomír si tehdy získal nejen přízeň Rastislavovu.

I když byl mladý kníže hlavním strůjcem těžké Ludvíkovy porážky, možná nejtěžší, jakou mocný východofranský král do té doby zažil, tento mocný a moudrý východofranský vládce si od té doby tohoto schopného mladého moravského velmože dobře zapamatoval a věnoval mu svůj respekt. I když stáli každý na jiné straně v lepším případě diplomatického jednání, v případě horším bitevního pole.

3. 

Slavomír si Rastislavovy důvěry velice vážil a nikdy ji nezklamal. Na rozdíl od řady jiných už jako čtyřicetiletý dělal vše pro to, aby zabránil Svatoplukovi v hanebné zradě strýce Rastislava, která vyvrcholila tím, když Svatopluk vydal krále Frankům.

Slavomír tehdy odjel do Řezna na soud s Rastislavem.

Postavil se zde odvážně doslova proti všem bez ohledu na nebezpečí, které tím podstoupil. Neváhal riskovat nelibost krále Ludvíka, obhajoval moravského krále, jak toho jen byl schopný.

Když soud nakonec Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů, Slavomír se jen těžko smiřoval s tím, že se mu Rastislava nepodařilo zachránit.

Slavomírovi nepřátelé na Moravě i ve Východofranské říši tehdy poněkud škodolibě čekali na to, jak se ke sveřepému moravskému knížeti zachová král Ludvík.

Ten to sice nedával najevo, ovšem s respektem pozoroval vášnivou Slavomírovu obhajobu Rastislava. Obhajobu, při které kníže neochvějně stál sám, jediný na straně Rastislavově. Ludvík to sice více méně skrýval, ovšem ve skutečnosti pohrdal těmi, kteří s ním jednali podlézavě a viseli mu na rtech, aby každé jeho přání splnili málem dřív, než bylo vysloveno.

Východofranský král uznával ty, kteří si dokázali odvážně stát za svým názorem. Museli ovšem vědět, proč se tak chovají. A navíc, v duchu si tehdy Ludvík říkal, že by byl rád, kdyby mu všichni jeho muži byli věrní tak jako tento moravský kníže svému králi. Když se zamyslel nad tím, kolik velmožů z jeho královského dvora by jej v podobné situaci dokázalo tak obhajovat, jako to činil Slavomír u Rastislava, jen se hořce pousmál. Navenek ovšem tyto své pocity nedával najevo a potlačil i myšlenky na to, aby Rastislava u soudu osvobodil. Dobře věděl, že by to bylo považováno za slabost. A tu si nemohl dovolit.

Slavomír nikdy nezapomněl svoji tehdejší bezmoc, když se s oslepeným králem naposledy loučil. A dobře si do paměti vryl poslední Rastislavova slova: „Zapřísahám tě, milý příteli, nezanevři na Svatopluka, byť se zachoval hanebně ke mně i k naší zemi, a pomáhej mu vždy tak, jako jsi pomáhal mně, Rastislavovi. Vždyť nejde o život jednoho krále, jde o život celé země. Moravské země, které jsem zasvětil celý svůj život.“

Kníže svou moravskou zem bezmezně miloval, proto se vždy tímto přáním oslepeného a zrazeného krále řídil. A choval by se tak ostatně i tehdy,

kdyby toto přání z Rastislavových úst nemohl vyslechnout.

Slavomír proto přes jeho zradu podporoval Svatopluka, když se podle starého práva ujal vlády nad zemí. Donutil jej však nejprve slavnostně před všemi mocnými přísahat věrnost moravské zemi a jejímu lidu.

Svatoplukovi se taková přísaha moc nezamlouvala. Cítil se v té chvíli ponížený a pokořený. Hrdý Mojmírovec však dobře chápal, že se takové přísaze musí podrobit, pokud chce získat vládu nad zemí. Když tak učinil, byl Slavomír první, kdo novému králi přísahal věrnost. Po něm tak učinili i ostatní.

Svatopluk si tehdy v duchu říkal, že se Slavomírovi za takovou potupu, jak král svoji přísahu chápal, musí jednou pomstít.

Postupně však Svatoplukova nenávist zmizela, protože pochopil, že Slavomírovi nešlo o sebe nebo o Svatopluka, nýbrž o budoucnost království. Král nebyl ani zdaleka tak vzdělaný jako Slavomír, neuměl číst ani psát. Jak to ostatně tehdy bylo obvyklé. Hloupý však nebyl. Slavomíra nikdy nepovažoval za svého blízkého přítele, vždy se však na něj spoléhal tak, jak to činil jeho strýc Rastislav.

Brzy pochopil, co pro něj Slavomírova podpora znamená.

Svatopluk dokázal velice dobře odhadnout, na koho si musí dát pozor a komu může důvěřovat. Slavomírova někdy hodně kritická slova, byť většinou pronášená v soukromí mezi čtyřma očima, Svatoplukovi mnohdy milá nebyla. Král však dobře věděl, že jsou upřímně míněná a nestojí za nimi žádné postranní úmysly, jako tomu bylo

při jejich pochlebování u velké většiny těch, kteří jej obklopovali.

Z velké části Slavomírovou zásluhou byl roku 874 vyjednán mír s Východofranskou říší. Mír, který ukončil vyčerpávající válku obou zemí. Válku, která by hned tak neměla vítěze.

A s pomocí Slavomíra a arcibiskupa Metoděje také král Svatopluk začal s výboji, kterými rozšiřoval území náležející Moravskému království. Bohužel však nedal na rady Slavomírovy, aby podporoval arcibiskupa Metoděje v budování církevní organizace založené na domácích, moravských kněžích.

V zemi měli stále velké slovo franští kněží, jejichž hlavním představitelem byl nitravský⁶ církevní správce Wiching. Protože Wiching nehodlal jen tak uznat nadřazenost moravského arcibiskupa, vedlo to k neustálým sporům mezi moravskými a franskými kněžími.

Svatopluk nechápal, spíše se ani nesnažil chápat, že ve skutečnosti jde o to, jak velký bude přes franské duchovenstvo vliv pasovského biskupa a tím i východofranského krále na vnitřní dění v Moravském království.

Svatopluka spory obou skupin kněží spíše obtěžovaly a chápal je jako věroučné hašteření, které nebylo v církvi nijak neobvyklé. Navíc, i když uznával Metodějovu vzdělanost a organizační schopnosti a dobře viděl arcibiskupovu popularitu mezi lidem, vadily mu Metodějovy výtky k poněkud nevázanému způsobu života jeho samotného i mnoha členů jeho dvora. Wiching podobné Svatoplukovy neřesti velkoryse přecházel, čímž podporoval Svatoplukovy sympatie pro franské kněží. A ani od Slavomíra se Svatopluk nenechal přesvědčit o tom, jaké jsou skutečné důvody Wichingovy smířlivosti k moravskému králi.

Po smrti Svatopluka nastoupil na moravský trůn jeho syn Mojmír, toho jména druhý. Mezi Slavomírem a podstatně mladším Mojmírem se vytvořil podobný vztah jako kdysi mezi Slavomírem a Rastislavem.

Mojmír po otci podědil pouze jeho lepší vlastnosti a zdálo se, že by pod jeho vládou mohla moravskou zemi čekat po překonání otřesů po Svatoplukově smrti opět světlá budoucnost. Bohužel začátkem jara vytáhl Mojmír v čele vojska krotit zpupné Maďary v Nitravském knížectví a žádné zprávy o něm už delší čas nepřicházely…

4. 

Slavomír už před několika lety pochoval svoji životní družku, nadevše milovanou ženu Ladu. Matku už také na onen svět následovali i Slavomírovi tři synové a jediná dcera. A aby smutku pro starého knížete nebylo málo, i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi při bojích s Maďary.

Alespoň se však kníže mohl těšit ze svých zbývajících vnuků.

Jenže léta nezastavíš. A tak se kníže nemusel rozloučit pouze s členy své rodiny. Před časem jej opustil také přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik. Ten sní svůj věčný sen v hrobě vedle své drahé ženy Jany, kterou následoval v cestě na věčnost krátce po jejím úmrtí. První viking pochovaný jako moravský velmož v moravské zemi. Zemi, jež se stala jeho druhou vlastí a které sloužil stejně obětavě jako jeho pán a přítel Slavomír.

Slavomír se jako obvykle před vstupem do moravgradské baziliky za své blízké tiše pomodlil a modlitbu věnoval také všem těm, které znal a kteří jsou pochováni kolem moravgradské baziliky.

Po chvíli se kníže probral ze svého zamyšlení a stále pevným krokem vešel do atria moravgradské baziliky Panny Marie.

Zde se ještě na chvilku zamyslel, potom prošel nartexem⁷ a vstoupil do chrámové hlavní lodi, kde se hned u vchodu pokřižoval a zamířil na své oblíbené místo.

Vlevo od prostého oltáře, který byl v bazilice postavený na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi, se Slavomír zastavil, jako vždy zde sepjal ruce, krátce se rozhlédl po bazilice a zamyšleně pohlédl na kamenný kryt před svýma nohama.

Na krytu byla vytesána pouhá tři slova – „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli jako nejvzácnější dar před více než čtyřiceti lety. Dar, kterého si bohužel král Svatopluk, možná právě proto, že sám psát a číst neuměl, rovněž nedokázal vážit, jak si s trpkostí v duši pomyslel Slavomír.

Pak kníže zapudil myšlenky na Svatopluka a jako vždy, když sem přišel, se mírně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek.

Chvíli jen tak mlčky klečel.

Potom se opět jako vždy postavil a tichým hlasem pověděl směrem k náhrobku: „Vidíš, drahý bratře Metoději, už jsem tu za tebou znovu. Na svůj návrat do tohoto kostela se těším víc a víc. Nemít povinnosti župana v mém Veligradu, asi bych se už opravdu přestěhoval sem na náš starý dvorec po otci, abych tady s tebou mohl být každý den.

Jenže žijeme v těžké době. A ještě těžší doba nás nepochybně očekává. Nesmím se zříct svých povinností, které mám nejen zde v králově nepřítomnosti. Dokud mi náš Pán dává dost síly a možnost zůstat na tomto světě, musím tu darovanou dobu využít a pečovat o svůj Veligrad a jeho obyvatele a vlastně o všechny obyvatele našeho království.

Až nastane ta chvíle a Pán si mě k sobě povolá, budeme spolu navždy. Všichni. I s Erikem a tvým bratrem. Teď však ještě musím plnit své úkoly na tomto světě. Tady v Moravgradu i v mém Veligradu.“

Slavomír se znovu laskavě pousmál a řekl:

„A na co budu vzpomínat dnes?“

Tiše si sám odpověděl: „Tentokrát především na rok 880. Spolu jsme cestovali do Říma k papeži, kde jsi slavně obhájil svoji práci v naší zemi a dostal papežská požehnání pro sebe, Svatopluka i naši Moravu, která se stala i tvým domovem.

Já však chci nyní vzpomínat na to, co se dělo po tvém návratu. Na vraždu Wichingova kněze Gerolda, jehož tělo dosekané tvým saxem⁸ bylo nalezeno v atriu u vchodu do této baziliky…“

5. 

Moravgrad, konec léta r. 880

Gerold si výsměšně prohlížel svůj protějšek. Ironickým pohledem měřil muže stojícího před ním, kterým lomcoval vztek. Vztek čím dál silnější. Vztek, který zesiloval povýšený a posměšný výraz Geroldovy tváře. Gerold si užíval to, jak muže před sebou rozčiluje. A proto si na svém výsměšném pohledu dával záležet.

„Táhni odsud! Táhni!“ zasyčel muž před Geroldem.

„Táhni a nevracej se!“ zopakoval a pokračoval:

„A pokud už sem budeš muset přijet, nechoď mi alespoň na oči. Už bych nemusel zůstat tak nečinný jako doposud.“

„Nepovídej! Co bys mně provedl? Proklel bys mě? Svolal na mě všechny síly pekla? Nebuď směšný. Takové nuly, jako jsi ty, mě opravdu nezajímají!“ Gerold si nato odplivl a zašklebil se na svůj protějšek.

Ten sotva popadl dech a zajíkavě ze sebe vypravil: „Co, co si o sobě myslíš? Chováš se hůř než nějaký opilý chovatel vepřů! Ty si říkáš kněz?!“

„Ano, já si říkám kněz a jsem kněz! A nepochybně mě čeká skvělá životní pouť! Papež chce v Moravském království jmenovat ještě jednoho biskupa. A já budu mít mocnou přímluvu mého pána a kněžského bratra Wichinga! O tom se tobě může jenom zdát!“

„Ty a biskup?!“ téměř zakřičel Geroldův protějšek. Gerold se na muže proti sobě podíval s přezíravým úšklebkem a pomalu, s důrazem na každou slabiku, přičemž si přímo s rozkoší neustále vychutnával rostoucí rozčilení svého protějšku, pronesl: „Ano, dobře rozumíš, ty chudáku. Já budu biskupem. Lepšího biskupa by asi v této zemi těžko našli. A spolu s Wichingem potom vykážeme do patřičných mezí toho namyšleného Metoděje. Jeho arcibiskupský titul mu bude na nic. Spolu s Wichingem toho Řeka zvládneme hravě. A potom se i ty připlazíš a budeš rád, když na tebe milostivě pohlédneme.“

„Ty ses asi úplně zbláznil, Gerolde! Ty své žvásty snad nemůžeš myslet vážně!“

Gerold svému protějšku věnoval další ironicky povýšený škleb svého obličeje a jedovatě mu vmetl do tváře: „Ale to víš, ty chudáku, že to vážně myslím. Dobře mě znáš, abys věděl, že o podobných věcech nikdy nežertuji. O takových věcech rozhodně ne!“

Muž před Geroldem se nadechl a potom zajíkavě vydal pár nesrozumitelných hlásek. Jak s ním lomcoval stále větší vztek, nemohl najednou nalézt vhodná slova.

Gerold v té chvíli na své tváři vytvořil chápavý výraz plný milosrdné lítosti, položil svému protějšku pravici na jeho levé rameno a hlasem zkušeného kněze, naplněným křesťanskou láskou, pomalu prohlásil: „Potom i tobě, když pochopíš, jak ses mýlil, rád udělím své biskupské požehnání.“

Muž setřásl se štítivým výrazem Geroldovu pravici ze svého ramene a znechuceně odsekl: „Biskupské požehnání? Od tebe? To raději umřít, než se nechat tak pošpinit!“

„Tak pozor! Tohle jsi už přehnal!“ výhružně vyštěkl Gerold a snažil se rameno svého protějšku tentokrát pevně stisknout.

Ten se však nehodlal Geroldově násilí podrobit, i když byl o dost starší a tím pádem i fyzicky slabší než on. Jednoduše opět znovu odstrčil Geroldovu ruku ze svého ramene.

Gerold se však nechtěl vzdát. Znovu natahoval pravici po muži před sebou.

Ten ji však znovu odstrčil.

Když učinil Gerold další podobný pokus, jeho protějšek zmobilizoval všechny své nevelké síly a Gerolda od sebe prostě a jednoduše nemilosrdně oběma rukama odstrčil.

I když muž dohadující se s Geroldem do svého gesta vložil všechny síly, kterých byl schopný, nebylo jich vzhledem k jeho věku a k tomu, že nikdy

nebyl žádný bojovník, tak moc. Gerold byl navíc podstatně mohutnější než on.

Jenže Gerold při náhlém a vynuceném úkroku vzad zavadil jednou nohou o židli za sebou. Ztratil v té chvíli rovnováhu a začal padat dozadu.

Normálně by se asi nestalo tak moc. Gerold by prostě spadl na záda na podlahu, zase se zvedl a pokračoval v hádce se svým protějškem.

Při pádu však týlem své hlavy narazil na poměrně ostrou hranu rohu desky pevného dubového stolu stojícího uprostřed místnosti.

Když Gerold dopadl na zem, jeho protějšek s vytřeštěným zrakem pozoroval krvavou šmouhu, kterou zanechala Geroldova hlava na desce stolu, a posléze i na krev, která zpod hlavy vytékala na podlahu.

S hrůzou pozoroval podlahu místnosti před sebou. Gerold tam bezvládně ležel s rozhozenýma rukama a jeho už nejspíš nevidoucí oči směřovaly ke stropu místnosti.

Pod hlavou se udělala louže krve, která se pomalu přestávala zvětšovat a se kterou, jak bylo zřejmé, odcházel život z Geroldova těla. Odcházel a po chvilce deﬁnitivně odešel.

Muž tiše zašeptal: „Pane Bože, promiň mi. Tohle jsem však opravdu nechtěl. Opravdu ne, to mi musíš věřit.“

6. 

Podíval se na mrtvého Gerolda na zemi a pak na svého nadřízeného. Nevěřícně zakroutil hlavou a zeptal se: „To mi chceš zcela vážně tvrdit, že jsi toho hromotluka poslal k nebi nebo do pekla, kam ovšem patří, spíš, tedy, že jsi ho zabil ty? Ve svém věku a se svojí postavou?“

Tázaný přikývl a nešťastně pronesl: „Věř mi nebo ne, ale bylo to tak. Ten zmetek po mně sahal a snažil se mně vnutit své požehnání. Já jej vůbec nechtěl zabít. Jen jsem se snažil odstrčit jeho ruku z mého ramene. A potom, když nechtěl toho svého osahávání nechat, jsem jej chtěl jen odstrčit od sebe. Jenže on zakopl tady o tu židli, zakymácel se a nakonec spadl dozadu. Při tom hlavou treﬁl naneštěstí tenhle roh stolu. A dopadlo to, jak to dopadlo. Já toho křiváka nesnášel, nikdy by mě však nenapadlo zabít jej. Opravdu.“

Ušklíbl se: „To máš asi pravdu. Tebe si opravdu nedokážu představit, jak někoho zabíjíš. Nemáš na to sílu ani povahu.“

„No, to asi opravdu ne. Teď, na stará kolena, se však nehodlám měnit. Co se stalo, stalo se. Půjdu se přiznat k zabití Gerolda. Snad ke mně bude král shovívavý.“

Podíval se na něj udiveně: „Co? Co jsi to pověděl? Že se půjdeš udat? Ty ses asi zbláznil!“

Ukázal na mrtvého Gerolda: „Tenhle zmetek za takové jednání nestojí.“

„Jenže co s ním? Nemůžeme ho přece zahrabat za domem jako psa.“

„A proč ne? Pokud by to nikdo neviděl a nevěděl o tom?“

„Já tě nepoznávám. Ty bys jednal tak chladnokrevně?“

Pokrčil ramena a pohlédl pátravě na svého staršího nadřízeného: „A proč ne? Gerold si při tom, co byl za člověka, nic jiného, než zahrabat jako pes, nezaslouží.“

Potom velkoryse mávl pravicí a rázně řekl: „No dobrá, ať je po tvém. Tedy ne že bych měl výčitky Gerolda někde tak zahrabat, aby beze stopy zmizel a nikdo jej už neobjevil. Byla by to však vlastně docela škoda, protože nám může ještě dobře posloužit.“

„Dobře posloužit? Mrtvý Gerold? To myslíš vážně?“

Přikývl a pomalu odpověděl: „Myslím to naprosto vážně. Mrtvý Gerold může posloužit tobě a tím i mně.“

„Co tím myslíš?“

„Je to naprosto jednoduché,“ usmál se, snad i trochu nepatřičně vzhledem k tělu před nimi.

„Když povýšíš ty, mohu povýšit i já. A já chci něčeho dosáhnout. To mi věř.“

„To ti věřím rád. Vím, že jsi snaživý a ambiciózní. Co chceš tedy dělat?“

„Víš co? Už se o Gerolda nestarej. Nech všechno na mně a důvěřuj mi.“

Když osaměl v místnosti s Geroldovým tělem, na chvíli zůstal nehybně přemýšlet.

Není ten jeho nápad příliš bláznivý? Ukázat na Metoděje jako na toho, kdo Gerolda zabil? Budou tomu lidé věřit? A hlavně, bude tomu věřit

král a ten všetečný kníže Slavomír, kterého Svatopluk jistě požádá o vyšetření Geroldovy smrti?

No co, v každém případě způsobí Metodějovi alespoň trochu nepříjemností. A zaseje další semínka rozporů mezi Svatopluka a Metoděje. Už to by byl dobrý výsledek. Už to by stálo za námahu, kterou hodlá podstoupit.

Jenže pravda je také to, podrbal se v zamyšlení na bradě, že Slavomír je chytrý a nedá se jen tak zmást. Ovšem pokud jej nikdo neuvidí s Geroldovým tělem a hlavně, když se nepozorovaně vkrade do domu, který král Metodějovi poskytl…

Potom si Slavomír může myslet, co bude chtít, žádné důkazy však mít nebude.

Zamnul si ruce a řekl si, že kdo nic nedělá, nic nezkazí. Ničeho však také nedosáhne.

7. 

Ještě jednou se na chvilku zamyslel. Co udělat nejdříve? Ukrást Metodějův sax nebo odnést Geroldovo tělo?

Tady Gerolda nikdo neuvidí. Kdyby jej však položil do baziliky a teprve potom šel pro sax, někdo by se tam mohl náhodou objevit a všimnout si těla. Pak by už k němu ten sax nemohl přidat.

Když se rozhodl, dál už nad ničím nepřemýšlel, přes šaty si natáhl nenápadně vypadající šedou halenu a vydal se do královského dvorce, aby z domu pro hosty, kde král ubytoval Metoděje, ukradl Metodějův sax. Byl se svým nadřízeným na začátku slavnostní večeře, kterou pořádal král na oslavu Metodějova návratu z Říma. Všiml si tam, že Metoděj si vzal pouze svůj nůž, kterým si krájel maso. Sax nechal v domě.

Nálada na královském dvorci už byla hodně povznesená. Skoro všichni včetně stráží už byli méně či více opilí.

U stolu na opačné straně dvorce, než byla vstupní vrata, seděl král Svatopluk a kolem něj urození velmoži a několik vojáků z jeho osobní stráže. Ti vypadali jako jediní střízliví, když pozorně hlídali svého vládce.

Když viděl, jak to na dvorci vypadá, ostatně něco podobného očekával, proto se rozhodl, jak se rozhodl, bleskurychle začal hrát také lehce přiopitého.

Potácivým krokem vešel do dvorce. Samozřejmě jej ani nenapadlo přiblížit se ke královskému stolu a poutat na sebe pozornost.

Z nejbližšího stolu sebral pohár, který alespoň v té chvíli zcela jistě postrádal svého majitele, a lehce se potáceje, stále dodržuje uctivou vzdálenost od krále, zamířil k domu pro hosty, kde byl ubytován Metoděj. Při tom dělal, že upíjí z poháru.

V duchu si řekl, že snad u Metoděje nebude zamčeno. Vylomením dveří by způsobil zbytečný rozruch, a pokud by lezl dovnitř oknem, také by na sebe zbytečně upozorňoval.

Když však zatáhl za dveře, zjistil, že jeho obavy byly naprosto zbytečné. Bylo odemčeno.

Rozhlédl se kolem a s ušklíbnutím si řekl, že toho povzneseného večera prosyceného medovinou, vínem a pivem a všelijakými jinými omamnými nápoji by zřejmě nebyl problém dostat se kamkoliv. Snad kromě králových prostor.

Teď ještě, aby nebyl přítomný Metoděj. To by musel zahrát popleteného opilce a vypotácet se za mumlání omluvy zase ven.

Opatrně otevřel dveře a nahlédl dovnitř. Oknem místnost slabě osvětlovalo světlo měsíce. Moc zřetelně sice vnitřek domu neviděl, bylo však jasné, že uvnitř nikdo není.

Měl víc štěstí než rozumu, jak si hned řekl. Dopadající měsíční paprsky osvětlovaly náhodou, pro něj náramně příznivou náhodou, zrovna tu část stěny, na které byl na dvou hřebech za hlavici jílce⁹ zavěšený Metodějův sax.

Ještě jednou se ujistil, že je v domě sám, a potom rychle přiskočil k zavěšenému saxu, strčil si jej pod oděv a rychle se zase vykradl ven.

Stále hrál opilého, což mu samozřejmě nezabránilo v tom, opatrně se rozhlédnout a ujistit se, že si jej nikdo nevšiml.

Plochu dvorce kromě měsíce mihotavým světlem osvětlovaly dva ohně, několik loučí a lojové svítilny na stolech. Nevypadalo to, že by si někdo hleděl něčeho jiného než svého poháru, žvance nebo stejně přiopilého souseda.

Takže už nad ničím nepřemýšlel a potácivým krokem se zase vykradl z královského dvorce.

8. 

Když se vrátil do domu, kde leželo Geroldovo mrtvé tělo, nejprve si k Metodějovu saxu přivázal kus konopného provazu, za který si sax zavěsil na rameno.

Potom si prohlédl Geroldovo tělo a vzdychl si. Gerold byl pořádný kus mužského, takže se mu pěkně pronese. Naštěstí on sám byl také velký, silný chlap, takže si, byť s jistou námahou, dokázal Gerolda přehodit přes rameno a vynést jej ven.

Nechal si na sobě šedou halenu. Krev na Geroldově hlavě už byla skoro zaschlá, nechtěl si však potřísnit vlastní šaty, aby na sebe tak posléze neupozorňoval.

Když vyšel ven, nikoho neviděl.

Potom se vydal cestou k bazilice Panny Marie. Na noc se zamykaly dveře do nartexu a také boční dveře do hlavní lodi. Vstup do atria se ponechával otevřený, aby tam kdykoliv mohl někdo přijít, sednout si na některou z laviček u stěn a tiše se modlit a rozjímat. On se rozhodl, že Geroldovo tělo zanechá právě v atriu baziliky.

Do baziliky to byl malý kousek cesty. Přesto se mu podařilo narazit na jednoho medovinou, možná vínem nebo jiným nápojem zmoženého chodce, který se, těžko říct proč, vyskytoval na hřbitově u baziliky, který právě opouštěl.

Za tichého mumlání se na nejistých nohách ploužil ve světle měsíce, který však byl ke smůle onoho poutníka v té chvíli postupně stále více přikrýván přibývajícími mraky.

Opilý nebožák co chvíli zakopl o vyčnívající kámen nebo keř lemující cestu. Takovou nehodu komentoval jadrným zaklením a zapackáním, které hrozilo pádem, který však ten chudák v poslední chvíli vyrovnal.

Mrtvý Gerold se mu pěkně pronesl a pod tou tíhou musel dávat dvojnásobný pozor na cestu. Ovšem opilce, který se k němu blížil z protisměru, prostě ani tak nešlo přehlédnout. Když došli k sobě, opilec koktavě se značnou dávkou empatie prohlásil: „Ten opilý chudák, kterého táhneš na ramenou domů, je ale šťastlivec, že má takového obětavého přítele. Nemusí klopýtat domů jako já. A to mě čeká ještě ta má stará čarodějnice. To bude zase řečí. Jenže Metoděje musíme oslavit, to dá rozum.“

Přikývl a chtěl jít dál, jenže opilec jej hned tak nepustil. Dodal: „Nechceš, abych ti s tím tvým kamarádem pomohl? Je to pořádné chlapisko, takový se ti musí řádně pronést.“

Moc mu nebylo milé, že potkal nezvaného svědka. Řekl si však, že v té tmě, která se pomalu rozprostírala kolem, protože mraků přibývalo, si do obličejů stejně pořádně nevidí.

Na chvíli jej napadlo, že by opilce zabil Metodějovým saxem. Byl to sice také velký silný chlap, jenže díky jeho opilosti by s ním asi moc práce nebylo. Hned si však řekl, že by to bylo příliš riskantní. Kdyby se objevil náhodou nějaký další nezvaný svědek a zjistil, že s sebou táhne mrtvolu, těžko by to vysvětloval.

Takže raději pouze dobráckým tónem prohlásil: „Moc ti děkuji, příteli. Jsi velice obětavý. Tvá

pomoc by se hodila, jenže jak tě pozoruji, máš dost starostí sám se sebou.“

Právě v té chvíli opilec zakopl o další kámen a tentokrát padl na pravé koleno, do kterého se bolestivě uhodil, jak se dalo soudit z jeho dalšího zaklení.

Když se opilec namáhavě postavil, dvakrát škytl a prohlásil: „Asi, asi máš pravdu, drahý pane. Byl bych ti opravdu spíš na obtíž. Tak nechť náš nový Bůh i ti staří bohové našich předků provází tvé kroky. A já půjdu odevzdaně před boží soud té své čarodějnice.“

9. 

Poté, co se dobromyslný opilec odpotácel do tmy a on osaměl s Geroldovým tělem na svém rameni, už nikoho nepotkal. Jak to tak vypadalo, v okolí baziliky byl pouze on s mrtvým Geroldem na rameni.

Přes tíhu těla, drtícího jeho rameno, si ulehčeně oddychl a dal se do další chůze směrem k bazilice.

Po chvilce už otevíral dveře do atria. Vešel dovnitř a na lavičku vlevo od vchodu do nartexu ulehčeně z ramene shodil Geroldovo tělo.

Opřel mrtvého o zeď a potom sundal z ramene Metodějův sax, ze kterého odstranil provaz.

Pro jistotu ještě jednou vyhlédl z atria, jestli se někdo k bazilice neblíží.

Všude však byl klid.

Znovu zavřel vrata od atria a rozmáchl se saxem.

V poslední chvíli se však zarazil. Usoudil, že mrtvý poklidně sedící na lavičce a opřený o zeď baziliky by vypadal tak nějak divně. Málo bojovně. Jako by byl přepadený ve spánku.