Jan Bauer

Prahu rdousí strach

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2009, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009, 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8247-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8248-7 (mobi)

Kniha první

PRAŽSKÝ ROZPAROVAČ

I

Markéta se zálibně zadívala na svou tvář, odrážející se ve vyleštěné pánvi. Ještě trochu červeně na líčka a trochu černé na zvýraznění očí.

„Tak,“ vydechla spokojeně, zatímco si roztírala barvivo po obličeji. Dneska si vezme ty žluté šaty se šněrováním vpředu a s velkým výstřihem, který tak svůdně poodhaluje její bujné poprsí. Farář od svatého Vojtěcha ji sice za to při zpovědi káral, prý je to marnivost a pokoušení od ďábla, ale co je velebníčkovi do toho. Ten jí na chleba nedá. Sám ještě chce peníze. Stejně na ni posledně tak nestydatě koukal, div mu oči nevypadly. Už se bála, že ho svede. A to by byl přece hřích! Svést samotného velebného pána, to by se určitě smažila na věky věků v pekle. Ale některé holky si to přece rozdávají i s mnichy a faráři, říkala si. Že nemají strach z ďáblů a pekelného ohně? Co na tom, ale ona, Markéta, má své zásady. S faráři prostě nechodí a basta. Ještě si musí zvýraznit rty. Opět pohlédla na svůj obraz na dně pánve. Ach, být tak bohatá, to bych si mohla dopřát zrcadlo ze samotné Venezie, pomyslela si. Jak ráda by se v něm zhlížela. Od rána do večera by se do něj dívala a nemohla by se na sebe vynadívat. Kdo se prý do takového zrcadla podívá, tomu se splní jakékoliv přání. Bohatí, ti se mají. Sedí před zrcadly až z Venezie a všechna přání se jim splní. Špičkou jazyka si navlhčila rty, které pak štětečkem z prasečích chlupů lehce přetřela červení. To je ono! Stejně se jim všechna přání splnit nemohou, ušklíbla se Markéta. Onehdy viděla jednu bohatou šlechtičnu a byla stará, vrásčitá a ošklivá jako půlnoc. Když je někdo takhle ošklivý, může se dívat do zrcadla z Venezie, jak dlouho chce. Anebo černá smrt. Ta bere chudáka i bohatého bez rozdílu a je jí jedno, jestli se člověk v životě koukal do zrcadla z Venezie, do pánve nebo třeba jenom do studánky. To je ta boží spravedlnost, jak by řekl farář od svatého Vojtěcha.

Moc nad tím rozumuje, měla by sebou spíš hodit. Nejvyšší čas vyrazit někam k Dobytčímu trhu. Do hostinců tam chodívá spousta vlašských a taky burgundských zedníků a kameníků. Jistě na ní některý spočine zálibným pohledem, pozve ji na pohár dobrého vína a pak ji sevře v náručí a nasype jí pěknou hrst stříbrňáků. Na Novém Městě pražském si lidé umí užívat života. Je zde hodně chudáků, ale i těch, kteří rádi utrácejí, a Markéta je z těch, které umí nabídnout za peníze pánům pěkné povyražení. Samozřejmě si vybírá. S každým nejde. S nějakým umouněným mlynářem nebo páchnoucím rybářem by nešla ani náhodou. Vždyť taková krása, jakou se může pyšnit ona, není pro každého. S Vlachy či Burgunďany je to jiné. Stejně tak s Bavory nebo Sasy. Nebo i s nějakým vladykou, rytířem, královským dvořanem či úředníkem, však i oni čas od času zavítají do krčem Nového Města pražského. Jako například onehdy, když v Černém pivovaru, co se jen kousek před ním staví ta nová kaple Božího těla, narazila na toho pěkného mládence v zeleném loveckém obleku. Měl hezky zastřiženou světlou bradku, růžové tváře a jak mu zářily ty jeho modré oči! Hned by se v nich celá utopila. Byl samý šprým a žert, zajisté to byl nějaký vznešený pán. Však si dobře všimla toho zlatého prstenu, který měl na prsteníku levé ruky. A ty jemné prsty, takové se tak hned nevidí. Jistě ten mládeneček nikdy nepoznal, co znamená pracovat. Zato ten jeho společník, ten měl tak zlý pohled, že se raději hned odvrátila. A ten hrozný meč, co mu visel u pasu. Měl však pěkný kožený kabátec, ten jistě stál hezkých pár stříbrných grošů.

Vida, stříbro! Ještě že si vzpomněla. Hmátla rychle poslepu do postranní přihrádky truhly a vytáhla odtud stříbrný řetízek s křížkem, dárek od maminky. Kde je jí konec? Jednou se za ní určitě vrátí do královského města Písku a zahrne ji bohatstvím, o jakém se jí nikdy v jejím trudném životě opuštěné vdovy ani nesnilo. A pak se vdá. Poslechne maminku a vezme si nějakého místního řemeslníka. Třeba sedláře nebo platnéře nebo ševce. Nebo raději pekaře či caletníka? To je dobrá živnost. Jíst chleba přece musí každý. Hned po ránu k němu všichni spěchají a žadoní: „Mistře, prodejte nám svůj voňavý chlebíček.“ Kdežto švec? Dokud lidé neprochodí boty, tak ho nepotřebují. A přitom někdo šmajdá ve stejných škrpálech celý život. Vezme si raději pekaře a bude mu dobrou ženou. Bude mu pomáhat válet těsto, péct chleba a calty, bude mu rodit děti a starat se o ně, prát, vařit a uklízet. Jenže jaké věno mu přinese? Na to si musí nejdříve vydělat. Že teď dělá prostitutku? Koho bude v Písku zajímat, co bylo kdysi? Královské město Písek je od Nového Města pražského daleko. A vlašští zedníci a kameníci to na ni nepoví. Beztak i na ně čeká tam někde v těch jejich Vlaších nějaká manželka nebo snoubenka a jistě se jí nebudou chlubit, jak tady po práci dováděli s krásnou Markétou.

Konečně byla hotová s úpravou svého zevnějšku. Otočila se ve svých žlutých šatech. Nebude v nich budit moc velkou pozornost? napadlo ji. Raději si přes sebe ještě přehodí černý plášť s kapucí. V něm vypadá jako kterákoliv zdejší služtička. Pravda, vespod je trochu umolousaný, ale v hostinci ho ze sebe shodí, tam už ho potřebovat nebude. Zapnula si plášť u krku a vyrazila ze své komůrky.

„Markéto, Markéto,“ ozval se náhle naříkavý dětský hlásek.

„Pomoz mi.“ Před ní stál Ješek, asi dvanáctiletý chlapec ve špinavé košili a zamazaných nohavicích. Byl bosý.

„Mám domácímu přinést vědra s vodou, ale neuzvednu je,“ zanaříkal.

Markéta se zamračila: „Proč pro vodu nepošle někoho silnějšího?“

„Všechny ženské jsou v kuchyni a podomek Matěj se dneska od rána neukázal.“

„Co mám s tebou dělat?“ povzdechla si dívka. Za chvíli bude už šero a všichni bohatí kunčafti si někoho najdou. Co je bude zajímat, že žádná z holek se krásou nemůže měřit s Markétou. Ale měla dobré srdce a Ješka jí bylo líto. Posadila si tedy vahadlo na ramena a vydala se Opatovicemi ke kašně před kostelem svatého Vojtěcha.

Opatovice bývaly vesnicí, která patřila, jak její jméno napovídá, opatovi kladrubských benediktinů. Jenže z vesnice je dnes jedna z ulic Nového Města pražského. Domy zde byly povětšinou ještě dřevěné nebo v lepším případě hrázděné, bíle omítnuté zdi vyplňovaly konstrukci ze začerněných trámů. Jednotlivá stavení netvořila bloky domů jako na Starém Městě pražském, ale byla obestavená chlévy a stájemi, odkud se ozývalo bučení krav a chrochtání prasat, na dvorcích a verandách se sušilo prádlo. Prostředkem ulice protékala směrem k Vltavě stružka, která odváděla páchnoucí kal z kuchyní a hromad hnoje. Za chvíli stála Markéta u kašny a s Ješkovou pomocí nabírala do okovů vodu. Dávala přitom pozor, aby jí voda nevystříkla na plášť, nebo dokonce na její žluté šaty, na které byla mimořádně pyšná. Znovu si dala vahadlo na ramena a s cupitajícím Ješkem za sebou se vracela k domu, kde bydlela.

Jak tak spěchala, dočista přeslechla dusot koňských kopyt za sebou a teprve na poslední chvíli neznámému jezdci uhnula z cesty.

„U sta hromů, ženská zatracená,“ nadával jezdec. Pak si však všiml Markétiny zmalované tvářičky a usmál se: „Á, panenko, nic ve zlém. Ty bys mi mohla překážet v cestě každý den!“

„Tůdle,“ ušklíbla se dívka a vyplázla na jezdce jazyk. Všimla si, že je to podle šatů nejspíš jen nějaký pacholek od koní. Kdepak rytíř nebo šlechtic! pomyslela si. Pro takového nýmanda se přece celé odpoledne nezdobila.

„Tady máš svou vodu pro domácího. A příště mi dej pokoj!“ houkla Markéta na Ješka, nepočkala ani na jeho poděkování a pospíchala směrem k Dobytčímu trhu. Velmi si zakládala na tom, že byla svobodná. Nedovedla si představit, že by byla zavřená někde v hampejzu, musela poslouchat jeho majitelku, jistě nějakou obstarožní, vysloužilou dorotu, která by ji předhazovala svým zákazníkům. A musela by jít s každým, kdo si zaplatí, bez ohledu na to, je-li kulhavý nebo plešatý nebo mu z úst páchne česnek a tři dny ani nezavadil o vodu. Prošla kolem kostela svatého Michala, brodila se blátem staveniště pod Zderazem – naštěstí tu kdosi položil prkna, takže si střevíce příliš nezamazala – podívala se vzhůru, kde se zvedaly zdi nového králova dvora, minula konvent Strážců Božího hrobu a už byla na Dobytčím trhu. Páchlo to tu zvířecí krví a kravskými výkaly.

Přemýšlela, kam zajde. V Černém pivovaru bývá touhle dobou vždycky plno chlapů, snáze mezi nimi uloví někoho láskychtivého a zároveň bohatého. Ale hostinský má takové divné řeči. Chtěl, aby se s ním o svůj výdělek dělila, dokonce si řekl o celou polovinu, vydřiduch. Přesto nahlédla dovnitř. Začouzená síň byla plná mužských, před každým z nich stál korbel piva a hlučeli tak, že nebylo slyšet vlastního slova.

„Potěš Pánbůh, Markétko,“ zavolal na ni hostinský Přemek v pěkné kožené zástěře. Navzdory své zavalité postavě se k ní hbitě protlačil a zašeptal jí do ucha: „Takže půl na půl, platí?“

„Co si to tam vy dva spolu domlouváte?“ zavolala na ně číšnice Apoléna s plnou náručí korbelů. Byla asi stejného věku jako Markéta, ale tvář měla poznamenanou neštovicemi a mužský by musel být pořádně opilý, aby se jí začal dvořit.

„Co je ti po tom?!“ křikl Přemek. „Hleď si své práce! Za co tě platím?“

Apoléna se zašklebila a vydala se s korbely mezi stoly za žíznivými hosty. „Ta dorota nám tady kazí kšefty,“ procedila mezi zuby sama pro sebe. Stejně jako jiné číšnice v Černém pivovaru ani ona nebyla svatá. Jenže nemohla doufat v tak štědré milence, jaké mívala Markéta. Muchlovala se jen s vagabundy a opilci za hrst měďáků a tajně doufala, že se někdy najde někdo movitější, kdo po ní navzdory její ohyzdné tváři zatouží. Už si zkusila zakrýt jizvy po neštovicích nánosem mouky, ale bylo to ještě horší. Hostinský Přemek jí nadával, že mu odpuzuje zákazníky. Od té doby se raději nelíčila a většině hostů po pátém pivu už její tvář tolik nevadila.

„Takže si plácneme?“ dotíral neodbytný Přemek na Markétu.

„Občas mi to můžeš dát i v naturáliích,“ ušklíbl se a pravou rukou jí zmáčkl zadek, aby bylo zřejmé, co má na mysli.

„Jedeš! Ještě mi umažeš moje nejlepší šaty,“ ohradila se Markéta.

„Taky potřebuješ silného ochránce,“ vysvětloval jí hostinský. „Víš dobře, že jsem s rychtářem jedna ruka. Na Jakuba Protivu z Protivce tady na Novém Městě nikdo nemá. Ne náhodou patříval k doprovodu císaře a krále Karla.“

„Ty si vážně myslíš, že se bude rychtář starat o jednu běhnu? O sebe se musím postarat sama.“

„A co já?“ zeptal se hostinský. „Jsem přece taky kus chlapa, ne?“ Markéta se nechtěla hádat. Dobře věděla, že musí být s Přemkem zadobře, dělit se s ním o výdělek však nechtěla. Kdyby jí zbyla polovina z jejích honorářů, ani by nezaplatila všechny ty hadříky, které si musela oblékat, aby přilákala zákazníky, natožpak pronájem za svoji komůrku. Očima přelétla síň Černého pivovaru, a když neviděla žádného vlašského či burgundského zedníka, pokrčila rameny, ušklíbla se na Přemka a rychle řekla: „Musím si ještě něco zařídit.“

A než hostinský stačil cokoli poznamenat, zmizela venku.

Už se zešeřilo. Novoměstští biřici zapalovali smolnice v kovových koších na nárožích, aby chodci viděli na cestu a různí lapkové a mordýři nemohli zneužívat tmy. Však se jich tu na Novém Městě pražském našlo víc než kdekoliv jinde. Docela nedávno založené město přitahovalo všelijaké zlotřilce, kteří údajně hledali práci na stavbách, ale ve skutečnosti chtěli rychle zbohatnout za pět prstů. Neštítili se přitom ničeho. Někdy ani násilí a mordu ne.

Nyní, za vlády krále Václava čtvrtého, nebylo v Čechách příliš bezpečno. Mladý panovník si spíše hleděl hodokvasů a lovu a chyběla mu přísnost jeho otce, císaře a krále Karla. Za Karlova panování se prý před každým městem na šibenici pro výstrahu houpal nějaký poberta či lump a ti ostatní si už dali pozor, aby se náhodou nezhoupli vedle něj. Markéta si dobře pamatovala, jak jako malá holka viděla za Pískem věšet z příkazu samotného krále celou rotu loupežníků. To byla podívaná! Jak ječeli a mrskali se, když jim katovi pacholci nasazovali smyčky na krk! Viseli tam pak asi půl roku, než je purkmistr dovolil pochovat. Jejich rozkládající se těla vydávala hrozný puch.

Karlův syn, král Václav, sice tu a tam dá vykoupat ve Vltavě nějakého krčmáře, který ředí víno vodou, ale to jen proto, že ošidil jeho samotného. Však prý se rád toulává v přestrojení a v doprovodu svého kata po hospodách Starého Města pražského a údajně občas zajde i na Nové Město pražské. Ale aby pro výstrahu věšel poberty a lapky a chránil mír a bezpečí v české zemi jako jeho otec, to ho ani nenapadne. A pobertové a lapkové si klidně okrádají bohaté i chudé, ale spíš chudé, protože boháč si může zaplatit vojáky, aby ho ochránili. Markéta si bezděčně přitáhla svůj plášť více k tělu a zrychlila krok.

Od Vltavy vanul studený vítr a přinášel zápach rybiny a bahna. Zvedla hlavu, spatřila vývěsní štít vinného šenku U Zlatého hroznu a vešla dovnitř. Ve světle olejových lampiček se tu kolem stolu rozvalovalo několik už notně podnapilých chlapíků. Jeden z nich, oblečený ve šviháckých nohavicích – levé žluté a pravé modré – a ve škorních, jejichž špičky mířily přímo k začazenému trámovému stropu, si jí hned všiml a zvolal češtinou poznamenanou cizím přízvukem:

„Hej, holubičko, kde ses tu vzala?“ Jeho obličej se jí zdál v mihotavém světle méně brunátný než v případě jeho sousedů. Měl ještě poměrně mladou tvář, ale mocný bohatýrský knír, který mu dodával mužného vzezření.

„A cožpak ty, panáčku, takový vymóděný, odkud tebe do Nového Města pražského vítr zanesl?“ rýpla si do něho Markéta.

„Zanesl? Vítr? Milá panno, působím v Čechách už několik let jako brabantský diplomat. I jazykem zdejším, jak vidíš, obstojně vládnu. Jaké je tvé ctěné jméno?“

„Říkají mi Markéta,“ usmála se dívka, shodila z ramen černý plášť a sklopila oči. Diplomat spatřil půvabnou tvářičku, žluté šaty s hlubokým výstřihem, které těsně obepínaly štíhlé tělo, a rázem ztratil hlavu. Tenhle večer věnuje této krásce, rozhodl se okamžitě. Galantně povstal, ukázal na místo na lavici vedle sebe, druhou ruku si přitiskl na hruď a hluboce se uklonil.

„Jmenuji se Edmund de Dynter, jsem zvláštním vyslancem brabantské vévodkyně Jany u Jeho Milosti krále Václava a také spisovatelem a kronikářem.“

Markéta se celá zatetelila radostí. Takové seznámení si dala líbit. Zjevně je to bohatý cizinec, vzdělaný šlechtic, a navíc mladý. Bez ostychu si přisedla a jaksi bezděčně se o Edmunda de Dyntera otřela stehnem. Věděla, že takové jakoby náhodné dotyky někdy dělají s muži hotové divy. Nemýlila se. Brabantský vyslanec ji mocnou paží vzal kolem ramen a rozdychtěným hlasem zašeptal do ucha:

„Mám pocit, že jsem se právě zamiloval.“

„Jen tolik nespěchej,“ napomenula ho Markéta, „a raději mi nalij víno.“

„S radostí, holubičko. Musím pochválit zdejší šenk. Mají tu pravé rýnské, žádné české patoky, které chutí spíš připomínají ocet.“

„Opatrně s tím octem. Nehaň, cizinče, víno, které se urodilo pod českým sluncem,“ vzkřikl na de Dyntera muž s černým plnovousem, který seděl naproti přes stůl. „Nebo si na tobě vyzkouším ostrost svého meče.“

„Ohó, takových chlapíků, jako jsi ty, se rozhodně neleknu,“ odsekl mu Brabanťan, ale vousáč už vyskočil a sáhl po jílci meče.

„Ale pánové, pánové, snad se mi tu nebudete prát,“ přiběhl plešatý šenkýř Jan Brada a svým tělem vousáči zatarasil cestu k de Dynterovi. Ale ten ho máchnutím paže odstrčil a sápal se s obnaženým mečem na Brabanťana. Také Edmund byl, jak se zdálo, horká krev, neměl sice meč, ale se svou dýkou jistě uměl zručně zacházet a už se to chystal předvést.

Tohle ještě scházelo, zrovna když se mi podařilo ulovit dobrého zákazníka, povzdechla si Markéta.

Naštěstí k žádné rvačce nedošlo. Dveře šenku nečekaně vyplnila vysoká postava s širokými rameny.

„Co je to tu za křik?“

Vousáč vyvalil oči na přicházejícího obra a na medailon s erbem Nového Města, který se příchozímu houpal na krku. Rychtáře Jakuba Protivu z Protivce tady znal snad každý a každý věděl, že ho není radno provokovat. Dokázal už zkrotit nejednoho rváče a poněkud prudším náturám stačilo zjistit, že je nablízku, aby jim rázem vychladly hlavy.

„Nic se neděje, rychtáři,“ omlouval se vousáč a honem zasunoval svůj meč zpátky do pochvy.

„Aha, ukazoval jsi panu de Dynterovi, jakou máš ostrou zbraň, viď, Tomáši?“

„Jak říkáš, rychtáři, právě tak to bylo,“ usmíval se omluvně Tomáš řečený Fišmajstr, jinak majitel slanečkové boudy na Dobytčím trhu.

„A co vy, pane vyslanče, že jste zavítal do zdejšího šenku a popíjíte s obyčejnými kmány? A jakou to máte krásnou společnici! Neznám náhodou to vaše děvče odněkud?“

„Na zdejší rýnské chodím rád, rychtáři, a obyčejných lidí se neštítím. Však i vy, pokud vím, sem často zavítáte.“

Oba, Brabanťan a novoměstský rychtář, se zjevně dobře znali, takže Markétě nehrozilo, že by jí snad biřici strčili na noc do šatlavy a ráno ji vystavili jako poběhlici na pranýři – nebo dokonce vymrskali z Nového Města, jak se to některým holkám občas stávalo. De Dynter zjevně vycítil její obavy. Aby ji uklidnil, stiskl jí pod stolem koleno a očima přitom opět zabloudil do jejího výstřihu.

„Panna Markéta patří mezi mé přítelkyně.“

Rychtář přikývl. Jestli je to obyčejná dorota, pak je tuze pěkná, pomyslel si. Jen ať si vznešený pan vyslanec užije. Stejně je na něho krátký. Kdyby mu snad chtěl zkřivit vlas, jistě by si hned běžel stěžovat na královský dvůr kvůli porušování diplomatické imunity a on, Jakub Protiva, by si za svoji služební horlivost vysloužil leda pokárání nějakým namyšleným královským úředníkem. Od toho raději ruce pryč. Proto do sebe obrátil číši onoho de Dynterem vychvalovaného rýnského, hodil šenkýřovi stříbrňák, rozloučil se s ostatními a vyrazil do tmavé noci. Nenapadlo ho, že tu krásnou hnědovlasou Markétu vidí rozesmátou naposled.

„Nechceš se podívat ke mně, holubičko?“ zašeptal dívce do ucha Brabanťan, když už spolu zapomněli počítat vypité číše. Po celou tu dobu měl každý z nich na stole jen jednu ruku, protože tou druhou tajně dováděli pod stolem. Edmund začal nejdříve hladit kolínko, pak vyjel po stehně vzhůru, a když ho Markéta zadržela, vrátil se ke kolenu. Ale ta mrška Markéta věděla, jak v něm vzbudit horkost, a když se na chvíli omezil jen na kolínko, rukou pod stolem zaútočila tentokrát ona – a to rovnou do míst, kde se stýkala modrá a žlutá nohavice. De Dynterem projela slast, ale sotvaže i on přešel rukou do útoku, Markéta ho zase zadržela. Bylo to prostě k nevydržení.

„Ty bydlíš na Novém Městě?“ zeptala se dívka tiše.

„Mám pronajatý dům u kláštera svatého Ambrože.“

„Taková dálka!“ vzdychla si Markéta.

„Zato je tam klid…“

„A mniši do toho zpívají svoje litanie…“

„Jen časně ráno.“

„Já si ráda pospím.“

„Zbožný zpěv by ti vadit neměl. Půjdeš? Vypůjčím si od šenkýře koně a povezu tě jako princeznu.“

„Třeba jsem princezna.“

Markéta hleděla do Edmundových šedomodrých očí. To by byl ženich, pomyslela si. Jestlipak by si ji vzal do toho svého Brabantska? Kdepak to vůbec je? A protože jí víno rozvázalo jazyk ještě více než obvykle, hned se na to také de Dyntera zeptala.

„Moje vlast leží daleko a je velmi bohatá,“ chlubil se Brabanťan.

„Kdybys tam chtěla jet, musela bys dál než do Saska a ještě za řeku Rýn…“

„Tam je Frankrajch,“ pochlubila se Markéta svými zeměpisnými znalostmi.

„Přesněji Lotrinsko, které sousedí právě s Brabantskem.“

„Vezmeš mě tam někdy?“

De Dynter na chvíli zapomněl, že má vedle sebe jen obyčejnou – byť mimořádně krásnou – běhničku, a zašeptal:

„Kdykoliv si jen budeš přát.“

Jejich rty se spojily a Markéta rychle vklouzla špičkou jazyka do Edmundových úst. To se skutečně nedalo vydržet.

„Jdeme,“ zavelel hlasitě, vstal a vlekl za sebou svoji novou lásku. S šenkýřem byla snadná domluva. Za chvíli jim čeledín vyvedl na Dobytčí trh osedlanou hnědou kobylku, de Dynter se jí vyhoupl na hřbet a posadil před sebe Markétu, celou rozdychtěnou nenadálým nočním dobrodružstvím. Zvíře zahrabalo kopyty a pomalu se vydalo přes potemnělé tržiště směrem k novoměstské radnici a dál ke Staré Pasířské. Cesta netrvala dlouho. Edmund de Dynter bydlel ve vysokém kamenném domě, který byl chráněn z ulice silnou zdí. Bránu jim přišel otevřít sluha s pochodní v ruce a uctivě oslovil svého pána řečí, které Markéta nerozuměla. Podle uctivého tónu a úslužného chování jí však bylo zřejmé, že její nový milenec je mužem, který má významné postavení. Chodbu osvětlovaly louče a stejně tak ložnici, uprostřed které stála postel s vysokými nebesy. Edmund cosi křikl na svého sluhu, který rázem zmizel ve tmě, a oba milenci osaměli.

„Nevadí ti to světlo?“ zeptal se ohleduplně Brabanťan, zatímco rozepínal Markétě její žluté šaty. Markéta jen zavrtěla hlavou, nechala se odstrojit a za chvíli stála před Edmundem zcela nahá. Mihotavá záře loučí dopadala na její bělostné tělo, na její pevná ňadra a svůdně tvarované boky a stehna. Edmund před ní poklekl a nedočkavě přitiskl svá ústa k jejímu klínu. Jemně ho zvedla za ramena.

„To zůstaneš stále oblečený? Nebo ti snad mám pomoct?“ Když bylo po všem, leželi vedle sebe a šťastně oddechovali. Markéta měla pocit, že tentokrát to bylo jiné. Edmund nebyl obyčejný zákazník, ale muž, který si ji podmanil se vším všudy. Přála si, aby mu patřila navždy. Kéž by jen mohla zpřetrhat vše, co ji svazovalo s její minulostí. Dnešní noci se událo cosi, na co nikdy nezapomene. Nechtěla už být obyčejnou šlapkou, chtěla se stát milenkou vznešeného pána de Dyntera.

„Neopustíš mne? Přijdeš zase?“ zeptal se a hlas se mu, alespoň se jí to zdálo, maličko chvěl. Už neměl ten tvrdý cizí přízvuk, jako když se poprvé setkali U Zlatého hroznu. Nejraději by ho poslouchala stále. Ale zároveň se obávala toho, že se možná už nikdy nepotkají, že to všechno byla jen nečekaná náhoda.

„Opravdu smím přijít?“

„Nejlepší bude, když ani neodejdeš.“ Naklonil se nad ní a políbil ji. Nejprve na ústa, pak na krk a na ňadra.

Odstrčila ho. Cítila, že ještě nenadešel čas, aby u něj zůstala, ale zároveň si sama vroucně přála, aby od něj nikdy nemusela odejít. Možná je to jen sen, možná jen hra, musí si to nechat projít hlavou. Nemůže se jen tak zbavit své minulosti. Nejlepší bude, když se hned zítra ráno poběží ke svatému Vojtěchovi vyzpovídat. Farář z toho bude mít jistě oči navrch hlavy, ale třeba jí dá rozhřešení. A pak se pomodlí u oltáře svaté Máří Magdaleny. To byla přece také prostitutka jako ona, ale sám Ježíš ji vzal na milost. Třeba jí ta světice napoví, co má udělat.

„Raději půjdu, ale slibuji, že se vrátím. Budeš-li mne ovšem chtít.“

„Jak si přeješ,“ odpověděl zklamaně Edmund. Nepřemlouval ji, jen se znovu díval na její tělo, když se zvedala z lože, jako by se ho stále nemohl nasytit. Je krásná, ba víc než krásná. Navíc je hříšná, kdoví kolik mužů poznala před ním, ale právě to ho na ní vzrušovalo. Rozhodl se jí zaplatit. De Dynter odkopl přikrývku, seskočil na podlahu a hrábl do truhlice.

„Tady,“ hodil jí měšec plný peněz. Markéta ho v letu chytila a s údivem na něj pohlédla. Tak štědrého zákazníka ještě neměla.

„Nerad bych tě urazil,“ řekl po chvíli, jako by četl její myšlenky.

„Za to mi tady něco necháš,“ dodal a dotkl se stříbrného křížku na jejím krku. „Dám ti místo něj zlatý, ten stříbrný si ponechám, aby ses pro něj vrátila.“

Dívka se celá rozzářila, rychle si rozepnula stříbrný řetízek a podala ho Edmundovi do nastavené dlaně. Pak si nechala zapnout lesknoucí se zlatý řetízek se zlatým křížkem.

„Bože, to je nádhera!“ zajásala. „Děkuji.“

„Já děkuji. A vezmi si na cestu domů toho šenkýřova koně. Vrátíš ho ke Zlatému hroznu sama.“

Objali se a políbili.

„Sluha tě doprovodí,“ rychle se otočil, aby zakryl zjevné rozpaky z loučení. Že by se zamiloval do obyčejné děvky? To by ho nikdy ani ve snu nenapadlo, ale bylo to zřejmě opravdu tak.

Celá rozdychtěná se Markéta vyhoupla do sedla a vyjela do nočního Nového Města. Cesta k Dobytčímu trhu uběhla rychle. Všude bylo pusto a prázdno, jen tu tam ještě v koších na nárožích hořely smolnice a někde za okny probleskovalo světlo svící. Z dálky slyšela zbožný zpěv mnichů, kteří se kdesi modlili. Šenk už byl zavřený a probuzený šenkýř se nemálo divil, když mu Markéta vracela koně.

„Kde bydlíš?“ zeptal se jí.

„Kousek odtud, u Opatovické.“

„Nebojíš se?“

„Na koni jsem se také nebála a jela jsem až od svatého Ambrože. A pak, jsem zvyklá.“

„Jak myslíš,“ odvětil šenkýř lhostejně a odváděl koně do stáje. Teprve teď dostala trochu strach. Když jela na koni, nebála se, nyní se jí však sevřelo srdce. Ale jen docela maličko, vždyť byla zvyklá potulovat se sama potemnělým Novým Městem. A kdo by, kromě nějakého nadrženého chlapíka, obtěžoval děvku? Usmála se sama pro sebe a zahnula pod staveništěm nového královského dvorce na Zderaze k řece. Slyšela klapat mlýnské kolo a viděla před sebou mihotavé světlo v několika oknech. Uklidnilo ji to, jen dávala pozor, aby do něčeho nešlápla. Jak tudy každodenně pasáci hnali dobytek k řece, byla cesta plná kravského a koňského trusu. Pořád lepší než ten prasečí, ten smrdí nejvíc, říkala si. A pak se ve svých myšlenkách znovu vrátila k tomu úžasnému Edmundovi de Dynterovi.

„Vyslanec a spisovatel z Brabantska,“ zašeptala. Byl to jen zákazník? Anebo snad skutečný nápadník? Bála se celou záležitost domyslet do všech důsledků, musela si však přiznat, že jí ten brabantský elegán nešel z hlavy.

Ani si nevšimla, že za ní už hodnou chvíli někdo jde. Právě když míjela opuštěnou dřevěnou stodolu, ten někdo ji oslovil. Hrubě a urážlivě. Otočila se a pohlédla do ostře řezaného vyzáblého obličeje. Viděla jen hranatou bradu, propadlé tváře, přísné úzké rty, které se výsměšně šklebily, a dlouhý nos. Čelo a oči byly skryty pod černou kápí. Byla zvyklá na urážky, takže jen odsekla:

„Dneska už jsem skončila. Jdu domů.“

„Neskončila jsi!“ zavrčel neznámý nepříjemným řezavým hlasem a několika rychlými skoky se ocitl až u ní. Markéta chtěla zaječet v naději, že křik přivábí chasu z blízkého mlýna nebo biřice Jakuba Protivy. Jenže muž v černé kápi ji levou rukou uchopil za krk a pravou rukou do ní vrazil nůž. Jednou, podruhé, potřetí. Markéta jen zachroptěla a žluté šaty se jí zbarvily krví…

II

Pomalu se rozednívalo. Pekařský tovaryš Petr vláčel na zádech koš plný preclíků, které si objednali novoměstští krčmáři. Nad Vltavou se ještě válela mlha, že nebylo vidět nejen na protější břeh, ale ani na ostrov zvaný Trávník. Břehy však už ožívaly. Plno práce tu měli rybáři, voraři a o kus dál po proudu koželuhové a barvíři. Petr zamířil kolem staveniště nového královského dvorce k Dobytčímu trhu, když tu ho upoutalo cosi na zemi za opuštěnou dřevěnou stodolou. Chvíli váhal, má-li odbočit ze své pravidelné trasy. Těžký koš ho tlačil do zad a nutil ke spěchu. Ale Petr byl ještě mladý a zvědavý, takže nebylo nic zvláštního na tom, že jeho zvědavost nakonec zvítězila. Vrátil se pár kroků a zahnul za stodolu. Když se na tu věc podíval poprvé, myslel si, že se snad ocitl v nějakém hrůzném snu, z něhož se zase rychle probudí. Druhý pohled ho však přesvědčil o tom, že to není sen. Celý rozrušený praštil s košem preclíků o zem a začal zvracet. Ráno stačil v letu zhltnout ještě jeden teplý preclík, který nepozorovaně uzmul ze svého nákladu, a večeře za mnoho nestála. Byla to jen omaštěná hrachová kaše, která teď ležela v kopřivách u jeho nohou. Pak se rozkřičel.

První k němu přiběhli voraři, drsní chlapi, kteří do Nového Města pražského plavili dříví ze Šumavy.

„Tam,“ ukázal Petr směrem ke zkrvavené hromádce u stěny stodoly.

„To je hrůza, to musel udělat ďábel,“ vykřikl předák vorařů Tomáš Krumlovský. Couvl pár kroků zpět a zakryl si ústa.

„Kde je rychtář? Sežeňte rychtáře!“ zavolal na své druhy, když se trochu vzpamatoval. To už se kolem nahrnula spousta zvědavců, především hospodyně z okolí a také trhovkyně z blízkých vesnic Nusle, Vršovice a Michle. Ukázalo se přitom, že ženské jsou v leckterých ohledech otrlejší než mužští. Kterási panička Markétin vyhaslý obličej poznala a hlasitě zvolala: „To je ta děvka z Opatovické. Dobře jí tak. To ji Bůh potrestal za to, jak se pelešila s kdejakým chlapem.“

„Spíš bych řekl, že ji potrestal sám satanáš,“ namítl Tomáš Krumlovský. „Takhle někoho zřídit, to přece nemůže udělat člověk.“ A raději se hned pokřižoval.

„Škoda jí. Taková to byla hezká holka,“ povzdechl si sládek z Černého pivovaru. „Ještě včera večer byla u nás a mluvila s hostinským Přemkem.“

„Kdy to asi bylo?“ ozval se hluboký hlas za jeho zády. Sládek se otočil a uviděl mohutnou postavu rychtáře Jakuba Protivy z Protivce. Na krku mu visel medailon se znakem Nového Města, který jen potvrzoval, že je ve službě a všichni mu musí vzdávat úctu a být nápomocni.

„Chvíli poté, co u svatého Štěpána odbil zvon sedmou hodinu. Už se šeřilo…“

„Dobrá, zůstaňte poblíž, kdybych vás potřeboval.“

„Nemohu, vaříme dnešní várku piva. Musím se vrátit zpátky do pivovaru.“

Protiva se zamračil a přikývl. „Tak si vás pak předvolám.“ Otočil se na své biřice a zvolal: „Vyžeňte ty lidi okolo! A přiveďte mi toho, kdo ji našel první.“

„Já,“ špitl nesměle pekařský tovaryš Petr.

„Hýbal jsi s ní, chlapče?“

Než tovaryš stačil odpovědět, ozvala se jedna z přítomných žen:

„Nikdo se jí ani nedotkl. Prosím vás, rychtáři, kdo by na to měl taky žaludek, že? Jen se podívejte, jak ji zřídili.“

„Na všechno dojde,“ odpověděl Protiva. „Nejdříve musíme zajistit stopy kolem oběti.“ Sám však předem věděl, že je to zbytečné.

Zvědavý dav už okolí mrtvoly zcela zdupal a případné otisky šlépějí vraha či vrahů jsou už jistě zničeny.

Rychtář konečně došel k mrtvému tělu a užasl. V životě už viděl hodně mrtvol, ale žádná nebyla tak zřízená jako tahle. Cítil, že se mu trochu zvedá žaludek, ale nemohl to dát před ostatními najevo. A tak si jen koženou rukavicí zakryl nos a ústa a sklonil se nad nebohou dívkou. Markétinu tvář poznával, viděl ji přece včera ve vinném šenku U Zlatého hroznu ve společnosti toho namyšleného brabantského vyslance. Teď byla její tvář sešklebena hrůzou a bolestí. Na krku měla obrovskou krvavou ránu, kterou kdosi málem oddělil hlavu od trupu. Černý plášť a žluté šaty z ní vrah serval, obnaženou hruď pak obratně rozřízl a vytrhl z ní srdce, které leželo opodál. Další ránu nožem či mečem vedl ten šílenec od břicha dolů k rozkroku a z nebohé vyrval všechny vnitřnosti. Nahé nohy byly zalité krví.

Rychtář opatrně prohlédl rukou v kožené rukavici zakrvácené šatstvo, z něhož vypadl velký železný klíč a také k rychtářovu údivu plátěný měšec, který byl zjevně naditý penězi. Vzal ho, potěžkal, rozvázal tkanici, pohlédl dovnitř a tiše si pro sebe hvízdl. Bylo tam tolik stříbrných grošů, že to bylo až k nevíře. Hrome, někdo jí asi vskutku pořádně zaplatil, pomyslel si. Že by ten Brabanťan? Ale jak to, že si vrah toho měšce vůbec nevšiml? Že by mu nešlo o peníze? Ale o co tedy? Proč vlastně spáchal svůj hrozný čin? Chtěl se snad pomstít? To skutečně ta nešťastná holka stála za takovou hroznou řezničinu?

Jakub se znovu s nechutí zadíval na zohyzděné a rozřezané tělo a přitom si něčeho všiml. Cosi se zalesklo v paprscích ranního slunce. Že by vražedná zbraň? Ne, to něco bylo mnohem menší a leželo na vyrvaném srdci. Rychtář se sklonil a spatřil malý zlatý křížek na přetrženém zbytku řetízku. „Zajímavé,“ zabručel si pro sebe. Připadalo mu, jako by tím položením křesťanského symbolu na vyrvané mrtvé srdce chtěl vrah či vrazi cosi naznačit. Co to mělo znamenat, však Protivovi nedocházelo. Opatrně zvedl rukavicí zlatý křížek a uložil ho do mošny u svého opasku. Pak se otočil k biřicům: „Přikryjte ji něčím!“

„Kdo jste mrtvou znali?“ zeptal se po chvíli čekajícího shluku zvědavců.

„Tu znal každý, rychtáři,“ odpověděla mu jedna z hospodyň.

„Byla to obyčejná dorota, ale nosila se jako pávice. Hlavně byla jako ďas po těch vlašských a burgundských zednících, co mají peníze. Asi se jí to nevyplatilo. Je to tady všechno pěkná verbež, která přišla do Čech bůhví odkud. Měl byste ty darebáky pořádně zmáčknout, rychtáři.“

„Neraďte mi, co mám dělat, nebo zmáčknu vás!“

Hospodyně začala natřásat svoje mocné prsy, které se jí pohupovaly pod ušpiněnou košilí: „Jen to zkuste, rychtáři,“ vyzvala ho se škádlivým úsměvem. „Ale co tomu řekne rychtářka?“

„Že vás huba nebolí, ženská,“ odsekl jí Protiva. Přemýšlel, kde se začne vyptávat. Asi bude muset začít u toho Edmunda de Dyntera, což ho samozřejmě nepotěšilo, protože otravovat cizího diplomata znamenalo zadělávat si na problémy.

„Rychtáři, pomoc!“ ozval se náhle hlas tovaryše Petra.

Protiva si rázně zjednal průchod davem a s mečem, který se mu houpal po boku, prošel k naříkajícímu mládenci. V duchu mu zatrnulo, zda ten nešťastník náhodou neobjevil další zohavenou mrtvolu. To by mu tak ještě scházelo.

„Okradli mě,“ hořekoval Petr a zoufale lomil rukama.

„Co ti ukradli?“

„Koš s preclíky. Nechal jsem ho tady stát, když jsem s vámi mluvil, a než jsem se vrátil, koš byl pryč. Teď mě mistr pekař zabije!“ naříkal tovaryš se slzami v očích.

Rychtář pokrčil rameny. Pak se otočil na jednoho z biřiců:

„Hej, Vojtěchu, obejdeš tady s pekařským všechny krčmy v okolí, jestli náhodou nějaký vykutálený fiškus nenabízí cizí preclíky. Pak se sejdeme na radnici.“

„Ach, děkuji vám, pane rychtáři,“ zaradoval se Petr, sklonil se a z vděčnosti se pokusil políbit Protivovu ruku. Ale biřic Vojtěch ho strhl za rameno se slovy: „Tak pojď, mladej, mám u tebe korbel piva za tu námahu.“

Rychtář se zamyšleně zadíval na šedou plachtu, kterou jeho lidé zakryli nebohou Markétu. Nedělal si příliš velké naděje, že by chytil jejího vraha nebo vrahy? Nález mrtvoly po ránu, pokud mu nepředcházela noční potyčka nebo pořádný flám, o němž vědělo půl města, se většinou obešel bez dopadení pachatele. Občas také někdo poblíž své oběti ponechal zbraň, s níž vraždu spáchal, nebo o něm bylo známo, že se zavražděným nevycházel zrovna nejlépe. Pak mohl jít rychtář takříkajíc najisto a rovnou předat viníka soudci. Ostatně většina vražd se neodehrávala na ulici, ale uvnitř domů. Opilý manžel se pohádal s manželkou a v záchvatu zuřivosti ji uškrtil. Pak honem běžel k faráři, aby mu poskytl rozhřešení, a ten ho samozřejmě udal světské spravedlnosti. I takové případy Protiva zažil. Někdy někoho zabili jeho hospodští kumpáni, když mu napřed uřízli pravou ruku, protože podváděl v kartách. Soudce pak obviněného vyslechl v mučírně v radničním sklepení. Tady, napnutý na skřipci tak, až mu praskaly kosti v těle, se většinou raději přiznal i nevinný.

Ale Jakub Protiva si zakládal na tom, že nikoho nepřiváděl k soudci jen pro pouhé podezření. Musel si být naprosto jistý, že má v rukou skutečného vraha. Nechtěl by si vzít na svědomí, že kvůli němu pyká někdo, kdo se ničeho nedopustil. Ostatně trest pro takové ptáčky býval zpravidla stejný. Katovi pacholci je vyvedli Horskou bránou za městské hradby na Šibeniční vrch pod Vítkovem. Cestou se s nimi zastavili v kapli svatého Dismase, kde jim kněz poskytl poslední útěchu. Pak už jim za velkého zájmu publika nasadili na krk oprátku a za chvíli už se zločinci houpali na šibenici pro výstrahu ostatním. Je s podivem, že tahle výstraha na zlotřilce málokdy působila dostatečně odstrašujícím dojmem. Stačilo vypít o pár číší nebo korbelů víc a leckteré horké hlavy už se byly schopny vzájemně mordovat často z velmi malicherných důvodů. Pak tu ovšem byl on se svými biřici, aby je přiměl k rozumu dřív, než bude pozdě.

Vražda nešťastné Markéty se však od běžných mordů, s nimiž se rychtář ve své práci setkával, podstatně lišila. Žádný totiž nebyl tak brutální a na první pohled tak strašlivě nesmyslný. Jakub Protiva si nedělal žádné iluze, že se mu vraha podaří v brzké době dopadnout. Jestli mu něco napoví rozhovor s Edmundem de Dynterem, to je ve hvězdách. Každopádně nesmí na toho brabantského hejska příliš tlačit, jinak by zajisté rovnou pospíchal na Pražský hrad za nejvyšším komorníkem, panem Jindřichem Škopkem z Dubé, aby si na rychtářovo chování pořádně postěžoval. A on, rychtář, by to pak schytal od samotného novoměstského purkmistra Hanuše Zlatníka, o němž neměl právě nejlepší mínění. Považoval ho za nepříliš chytrého kramářského zbohatlíka a věděl, že se vždycky celý třese, aby si mohl otevřít ústa právě na něho, na rychtáře, který pocházel ze starého dobrého vladyckého rodu. Co by byly Jakubovi platné všechny jeho minulé zásluhy? Co by mu bylo platné, že kdysi chránil samotného císaře a krále Karla, blahé paměti? Jeho synáček, současný král, po něm stejně ani nevzdychne. Stačí malý přehmat, stačí, když v nevhodný okamžik zvýší na někoho důležitého hlas nebo ho počastuje ostřejším slovem, a neštěstí je hotovo. Takže bych měl raději dobře vážit slova a s význačnými pány jednat v rukavičkách, říkal si trpce.

Branbantský vyslanec Edmund de Dynter ještě spal, když rychtář v doprovodu tří biřiců zabušil na vrata jeho rezidence u kláštera svatého Ambrože nedaleko příkopu oddělujícího Nové a Staré Město pražské. Nejdříve se ozval pes, který se zuřivě rozštěkal. Pak bylo za vraty slyšet kroky a posléze se objevila rozcuchaná hlava sluhy. Mládenec se s nedůvěrou podíval po čtyřech ozbrojencích s meči u boku, pak si všiml rychtářova medailonu a zdvořile se optal:

„Dobré jitro, pánové. Co si račte přát?“

Alespoň že je slušně vychovaný, napadlo Jakuba a odpověděl:

„Nic menšího než hovořit s panem vyslancem Edmundem de Dynterem.“

„Hned ho půjdu vzbudit,“ odvětil ochotně sluha. „Račte mne, prosím, následovat.“

Jakub pokynem ruky naznačil svým lidem, aby na něj čekali před vraty, společně se sluhou vstoupil na malý dvorek a odtud pokračoval po kamenném schodišti.

„Prosím, posečkejte zde v hale,“ ukázal rychtáři sluha na dřevěné křeslo u vyhaslého krbu. Protiva si odepjal opasek s mečem, položil ho vedle sebe na dubový stůl a pohodlně se rozvalil v nabízeném křesle. Ani se nestačil rozhlédnout po místnosti, když se proti němu rozevřely dveře a objevil se sám Edmund de Dynter jen v bílé košili a hnědých nohavicích.

„Bůh budiž pochválen, rychtáři. Co vás ke mně přivádí v tak časnou dobu?“ Brabanťan si přitom ještě protíral oči.

„Vzpomínka na včerejšek, pane de Dyntere. Nějak mi nejde z hlavy ta vaše přítelkyně.“

„Markéta?“ usmál se Brabanťan a usedl naproti rychtáři do druhého křesla. „Krásné děvče, že?“

Jakub přikývl a zatvářil se nadmíru starostlivě. Pak sáhl do mošny a vytáhl odtud měšec s penězi a zlatý křížek s přetrženým řetízkem.

De Dynterovi ztuhly rysy ve tváři a překvapeně vytřeštil oči na předložené věci.

„Vypadá to, že to znáte,“ opatrně naznačil Protiva.

„Jistě,“ přiznal Edmund. „Ten křížek jsem včera dal Markétě a ten váček s penězi samozřejmě také. Měl by na něm být vyšit můj monogram. Kde jste k tomu přišel?“ vyhrkl Brabanťan nedočkavě.

Protiva jen vzdychl a zeptal se: „Kdy jste viděl Markétu naposledy?“

„V noci. Mohla být tak jedna hodina po půlnoci, víc určitě ne. Chtěl jsem ji tady zdržet, ale odmítla to. Vzala si pak na zpáteční cestu koně.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„Jistě. Můj sluha a pak taky šenkýř od Zlatého hroznu, kterému koně vracela. Stalo se Markétě něco?“

Rychtář smutně přikývl.

„Žije?“

„Bohužel ne.“

De Dynter si zakryl tvář a z hrdla se mu vydral vzlyk. Jakub by se v té chvíli nejraději propadl. Vždycky těžce nesl, když musel být poslem špatných zpráv.

„Mohl bych ji vidět?“ zeptal se de Dynter přiškrceným hlasem.

„Raději ne,“ odvětil rychtář, rychle vstal, připjal si opasek s mečem, znovu se zadíval na zhrouceného vyslance a dostal ze sebe jen:

„Je mi to moc líto.“

De Dynter mlčel a stále se díval do podlahy. Jakub mu krátce stiskl rameno jako výraz soucitu a rychlými kroky odešel. Bylo zřejmé, že vyslanec je tou zprávou skutečně otřesen a že nic nepředstírá.

Zbýval mu už jen šenkýř od Zlatého hroznu.

„Co si dáš, rychtáři? Zase to dobré rýnské?“ zeptal se ho šenkýř Jan Brada.

Protiva přikývl a dodal: „Mým chlapcům nalej taky a pak si k nám přisedni.“

Když Brada dorazil s plnými číšemi, zeptal se ho rychtář:

„Poslechni, ty jsi včera půjčoval brabantskému vyslanci koně, viď?“

„Je to snad trestné?“

Rychtář zavrtěl hlavou: „To ne. Ale už ti ho vrátil?“

„Vrátila mi ho Markéta, kterou dnes v noci zabili,“ odvětil Brada. Jakub se zamračil. Zpráva o mordu se po Novém Městě šířila rychleji, než mu bylo milé.

„Víš, že jsi v podezření?“

„To nemůžeš myslet vážně!“ ohradil se šenkýř.

„Co by ne, každopádně jsi zřejmě poslední, kdo s ní hovořil. Může ti někdo dosvědčit, že ti vracela toho tvého šimla?“

„No jistě, moje manželka. Markéta mě vzbudila. Ještě jsem se jí ptal, zda se takhle pozdě v noci sama venku nebojí.“

„A co ona?“

„Prý kdepak. Že prý je zvyklá. Vždyť se u nás v Novém Městě potlouká po nocích spousta lehkých ženštin a dosud se žádné nic nestalo.“

„No, s tím bych si dovolil nesouhlasit,“ namítl rychtář, „ale budiž. Každopádně teď se stalo. Víš, jak vypadá?“

„Prý hrozně. Prý jí vyrvali i srdce z těla. Taková hrůza!“

Jakub zpozorněl: „Říkáš, že vyrvali? Proč to množné číslo? Ty si myslíš, že jich bylo víc?“

„No určitě. Na takovou řezničinu musí být člověk buď machr, nebo musí mít komplice.“

Rychtář pokývl hlavou a zvedl prázdnou číši. „Přines mi ještě to rýnské!“

Pátrání po Markétinu vrahovi – nebo vrazích – skončilo zatím ve slepé uličce. Hovořil s oběma muži, kteří se s ní viděli naposled. Ale ještě po nich se s někým neznámým setkala. S nějakým zkušeným řezníkem. Obyčejný vrah by si totiž tak dovedně nepočítal. A musel to být řezník, kterému nezáleží na penězích. Jinak by si odnesl ten měšec a zlatý křížek. Jakub se zachmuřil. Jeho muži ho po očku sledovali, ale netroufali si ho vyrušit z přemýšlení.

Od vedlejšího stolu se ozval hlasitý křik.

„Já že jsem špatný kazatel?“ rozhořčoval se růžolící tlouštík v hnědém františkánském hábitu. „Kam se na mě všichni hrabou? I mistr Vojtěch Raňkův z Ježova, Konrád Waldhauser i Jan Milíč. Nikdo z nich mi nesahá ani po kotníky!“

„To se ti to vytahuje, Blasie, zvlášť když jsou Konrád i Milíč už na pravdě boží,“ napomenul ho hubený chlapík v černém taláru univerzitního mistra. „Stejně na toho Ondřeje z Brodu nemáš.“

„Ten zatracený viklefista? Já vím, mistře Stanislave, že máš pro jeho kacířské myšlenky slabost. Budiž, souhlasím, že i nejvyšší představitelé církve svaté zaslouží pokárání, vždyť nikdo nežije bez hříchu…“

„Zvláště ty ne,“ zasmál se mistr Stanislav ze Znojma, jeden z předních učitelů pražské univerzity. „Kolikátou číši už dnes piješ? Ještě zvony neodbily poledne a ty už máš pěkně v hlavě. Jinak bys skromně přiznal, že jsi kazatel sotva průměrný.“

„Že nestraším lidi ďáblem, že jim nevyhrožuji věčným zatracením, že je nenapomínám kvůli smilstvu a obžerství? Nedej se vysmát, mistře Stanislave, cožpak by Bůh obdařil člověka pocitem rozkoše z milování, kdyby to byl hřích? Cožpak by učinil víno tak lahodným, kdyby jeho popíjení bylo hříchem?“

„Ďábelská pýcha z tebe promlouvá! Co by asi tak řekl svatý František z Assisi, kdyby viděl, jakého to má řádového bratra?“

„Bratr František mě dozajista vidí z nebeského obláčku a jistě mi žehná za to, že plnými doušky užívám života, kdežto ty, mistře Stanislave, se utápíš ve věčných starostech, zdali tvé jednání pokaždé snese přísné měřítko Desatera. Jestlipak víš, které je šesté přikázání, ha?“

„Nesesmilníš,“ odpověděl okamžitě mistr Stanislav.

„Tak vidíš – a sesmilnil jsi někdy?“ zeptal se františkán.

„Ach, taková věc se přece říká jen u zpovědi,“ namítl opatrně Stanislav ze Znojma.

„Pokrytče! Vím, že si užíváš se svou hospodyní Bětuší, ale veřejně to přiznat nechceš, viď?“

„Pro Boha svatého, příteli, zmlkni. Ne tak hlasitě!“ Mnich Blasius se rozesmál na celý šenk.

Jakub Protiva se po něm otočil. Bezděky vyslechl jejich rozhovor a byl tomu neznámému františkánovi vděčen, že na chvíli odvedl jeho myšlenky k příjemnějším věcem.

Ale Blasius si rázem všiml jeho zájmu o svou osobu a hned spustil:

„I zde představitel světské moci, ctihodný pan rychtář, musí přiznat, že univerzitní mistr Stanislav ze Znojma je pokrytec, který káže vodu a sám pije víno.“

„Mlč už,“ pokoušel se ho zastavit napadený, ale bylo už pozdě. Blasia zaujal medailon na Jakubově hrudi, který prozrazoval jeho vznešený úřad, a domníval se, že v něm najde zastání. Ostatně rychtář se na něho díval velmi vlídně, což františkána jen povzbudilo. Vstal od svého stolu tak prudce, že málem převrhl svou číši, popošel k Protivovi a hluboce se uklonil.

„Já, vzdělanec, osoba stavu duchovního, která si bystřila svůj rozum na školách v Boloni, v Padově i v Paříži, se obrací na vznešeného královského rychtáře Nového Města pražského, aby sám posoudil, jaký jsem kazatel. Z toho důvodu mu předvedu malou ukázku na téma Obchází jako lev řvoucí a hledá, koho by pohltil, což jest věta z Nového zákona. Sám ctihodný pan rychtář nechť uzná, že jsem lepší než mistr Vojtěch Raňkův z Ježova nebo mistr Ondřej z Brodu.“

„Znával jsem mistra Vojtěcha ještě v dobách, kdy jsem sloužil Jeho Milosti císaři a králi Karlovi, blahé paměti,“ přiznal Protiva a hned dodal: „Ale o tom mistru Ondřejovi, kterého zmiňujete, otče, jsem v životě neslyšel.“

„Ach, málo je ve vás zbožnosti, pane rychtáři. Vždyť na kázání toho pomatence, který straší lidi ohněm pekelným a věčným zatracením, se sbíhají ke svatému Štěpánovi celé zástupy nadšených posluchačů. Myslím si však, že kdyby mi Jeho Eminence pan arcibiskup Jan z Jenštejna dal příležitost a poskytl kazatelnu, všichni by od mistra Ondřeje utekli ke mně. Ach, kdepak věčné zatracení. Já bych kázal o věčné radosti a blaženosti, o věčné lásce a rozkoši…“

„Ustaň, rouhači,“ okřikl františkána mistr Stanislav.

„Nechte ho domluvit, mistře,“ ozval se na mnichovu obranu rychtář. „Po mém soudu mluví hezky, jenže po dnešním ránu ani já příliš nevěřím na věčnou lásku a spíše si myslím, že lidské pokolení je prokleté a předurčené, jak říká ten váš mistr Ondřej, k věčnému zatracení.“

„Proč jste tak skeptický, rychtáři?“ zeptal se Blasius.

„Chcete to vědět, otče? Opravdu? Nuže, pojďte se mnou! Něco vám ukážu.“

Rychtář se prudce zvedl a po něm i jeho tři biřici. Mnich projevil navzdory svému bříšku značnou pohyblivost a rychle je napodobil.

„Neračte být tak hrr, pánové,“ zastavil je šenkýř. „Napřed mi zaplaťte!“

Rychtář sáhl do tobolky u pasu a hodil mu dva stříbrné groše. „To je za všechny. Doufám, že to stačí.“

„A rovnou Blasia zavřete do městské šatlavy, kam dávno patří,“ volal za odcházejícími mistr Stanislav ze Znojma.

Mnich se otočil a vyplázl na něj jazyk. „Nejdříve budou zavírat kacíře a tajné smilníky, příteli,“ zavolal poté a bujaře se rozesmál. Podivná pětice mužů – složená z rychtáře, tří po zuby ozbrojených biřiců a bosého a tlustého františkána – pochopitelně vzbuzovala zájem lidí na ulici.

„Chytili vraha té děvky! To je on, ten mnich!“ zvolala jakási bezzubá babka v umaštěné plachetce na hlavě a ukazovala na Blasia kostnatým prstem. „To jsou oni, mniši, služebníci ďábla!“

„Zmlkni, babo, nebo tě dám zavřít do šatlavy,“ okřikl ji rychtář. Františkána však shromáždění lidí nevyvádělo z míry. Na kulaté tváři měl laskavý úsměv, levou rukou si přidržoval provaz, kterým měl přepásánu hnědou kutnu, a pravou žehnal všem, kteří se ocitli v jeho blízkosti.

„Kam vás vedou, otče Blasie?“ zeptal se ho jeden známý a františkán s úsměvem odpověděl:

„Jsem teď mimořádným a zplnomocněným poradcem královského rychtáře Nového Města pražského.“

Protiva se zachmuřil. Cítil, že se nechal ovlivnit několika příliš časně vypitými číšemi rýnského, ale už byli na cestě a nedalo se s tím nic dělat. To zase bude na radnici řečí. Každý konšel bude náramně moudrý a nejvíce purkmistr Hanuš Zlatník, ten namyšlený hlupák. Konečně zastavili před dveřmi márnice na hřbitově u svatého Vojtěcha.

„Hej, hrobníku, máš už tady to děvče?“ zvolal rychtář na přihrblého chlapíka se zarostlým popelavým obličejem.

„Ano, pane rychtáři,“ odpověděl hrobník pokorně. „Ale není na ni pěkný pohled. Přivádíte kněze se svěcenou vodou? Bylo by to asi zapotřebí. Vždyť něčeho tak hanebného se mohl dopustit jedině sám ďábel.“

Protiva popohnal hrobníka slovy: „Moc nemluv a otevírej závoru.“

Pětice mužů sestoupila po kamenných schodech do temného sklípku, kde na márách leželo cosi zakrytého šedou plachtou. Rychtář zavolal na hrobníka: „Ustup ze schodů, ať sem jde víc světla. Chci přesvědčit tady důstojného otce, že s věčnou láskou a blažeností se to má trochu jinak.“ Pak jedním škubnutím strhl plachtu. Blasius vytřeštil oči a vykřikl hrůzou. Kupodivu se mu neudělalo zle jako většině ostatních, ani si nezakrýval oči jako tři biřici, kteří je doprovázeli, jen jako uhranutý hleděl na zmasakrované tělo nešťastné Markéty a cosi si tiše latinsky brumlal. Protiva zaslechl z jeho úst cosi jako „Ad te Domine, levavi animam meam…“ Po chvíli se františkán prudce otočil a jako v horečce zašeptal: „Zakryjte ji, prosím. Pro své utrpení jistě přišla do nebe a její vrah budiž navždy proklet.“

Všichni vyšli z márnice na hřbitov mezi dřevěné kříže hrobů a Jakub po očku sledoval Blasia. Mnich dlouho mlčel a teprve po chvíli se tázavě podíval na rychtáře a zeptal se: „Tušíte, kdo to mohl udělat?“

„Pokud mohu soudit podle toho, jak ji rozřezal, musel to být někdo zdatný v práci s porcovacím nožem a řekl bych, že i se sekáčkem na maso. Nejspíše se jednalo o řezníka nebo řeznického tovaryše…“

„Nebo chirurga a ranhojiče…,“ dodal Blasius. „Vrah musel znát dobře lidské tělo. Vždyť vyjmout srdce z hrudního koše, to každý nedokáže.“

Protiva přikývl. „To je dobrý postřeh. Teď už jen zbývá dotyčného chytit a usvědčit.“

„Vy si přece poradíte, rychtáři, ne? A pak, na mučidlech se jistě každý dozná.“

„To ano, ale to není můj způsob,“ odsekl Protiva. „Nerad bych si vzal na svědomí nevinného.“

Blasius se usmál. „Jste dobrý člověk, rychtáři. Kéž by takových bylo na božím světě víc. Pojďte, zvu vás k Bláznivé kobyle. Po tom, co jsem před chvílí viděl, si potřebuji dát doušek pálenky. Vlach, kterému ta krčma patří, si ji sám pálí ze švestek a jablek.“

Pětice mužů zamířila pevným krokem do hostince U Bláznivé kobyly.

III

„Sháněl tě purkmistr,“ hlásila ráno rychtářovi jeho manželka.

Protiva jen zabručel. Po včerejším popíjení pálenky U Bláznivé kobyly ho pořádně bolela hlava a k tomu venku silně pršelo, jako by někdo tam na nebesích vyléval na Nové Město obří putýnky vody. Tušil, že tomu zatracenému purkmistrovi jde jen a jen o neblahé pověsti o ďábelském rozparovači, které se rychle šířily dům od domu, ulici od ulice a byly stále barvitější. Na zmařeném životě krásné Markéty Hanuši Zlatníkovi nezáleželo vůbec. To by tak ještě scházelo, aby se ctihodný muž staral o nějakou lehkou ženštinu! Jakub se sice včera s mnichem Blasiem pořádně namazal, ale jednak k tomu měli dobrý důvod, jednak jeho biřici mezitím propátrali půl města a chytali se sebemenší stopy nebo informace. A tak nyní, navzdory bolavé hlavě, rychtář věděl, že Markéta byla ve svém bydlišti oblíbená, měla prý dobré srdce, ale byla prý hlavně na cizince, zejména na vlašské a burgundské zedníky a kameníky. Ženské ji odsuzovaly, ostatní děvky si stěžovaly, že se na ně dívala skrz prsty, chlapi ji vesměs měli rádi a kdekdo z novoměstských krčem si na ni dělal zálusk. Ale důvod ji zabít neměl nikdo.

Biřici také oběhali všechny příslušníky řeznického cechu, a že jich okolo Dobytčího trhu bylo dost, ale zcela bez výsledku. Každý z nich měl na kritickou noc stoprocentní alibi. Až na dva, kteří byli za prací kdesi mimo město, všichni spokojeně spali pod duchnami vedle svých zákonných manželek.

„Pánové, za své kolegy dám ruku do ohně. Jsou to všechno spořádání otcové rodin,“ bránil své druhy představený cechu novoměstských řezníků a uzenářů Jáchym Voháňka. Takže jim ještě zbývali chirurgové a ranhojiči. Ty zatím ještě neobešli.

Protiva se také dozvěděl, že Markéta pocházela z královského města Písku. I to mohlo být jisté vodítko. Třeba ve svém rodném městě dala nějakému mládenci košem a on se vydal do Prahy, aby se jí pomstil. Třeba netušil, jak se tady živí, a teď ho toto zjištění ohromilo a přivedlo k tomuto strašnému činu. Třeba… Proud rychtářových myšlenek přerušil hlas jeho paní:

„Budeš snídat? Ohřeji ti rybí polévku.“ Jakub přikývl a dál přemýšlel o případných stopách vedoucích do Písku. Po prvních lžících polévky a soustech žitného chleba je však zavrhl. Ne, vrah je určitě z Nového Města pražského, říkal si. Vždyť se tady denně poráží spousta volů a prasat, jistě nebudou všichni řezníci členy cechu, to ať mi Jáchym Voháňka netvrdí. Určitě jsou tady i další, kteří porážejí dobytek načerno. Mezi těmi bude třeba hledat toho bestiálního vraha také. Protiva dojedl, odstrčil prázdný talíř, roztržitě políbil manželku na tvář, připnul si k opasku meč, na hlavu nasadil kožený nepromokavý klobouk a vydal se do deště.

Voda se valila z nebes i po svahu Dobytčího trhu, odplavovala zvířecí krev a výkaly. Alespoň se ten obrovský zaneřáděný rynek pořádně umyje, pomyslel si. Dobytek se choulil pod dřevěné přístřešky a ze slanečkové boudy na něj mával její majitel, Tomáš Fišmajstr.

„Už máte toho vraha?“ zajímal se.

„Chceš se přiznat?“ odsekl mu rychtář.

„To ne. Nemám přece k čemu,“ odpověděl překvapený Fišmajstr.

„Tak buď raději zticha!“ připomenul mu rychtář a vešel do nedávno dokončeného nového křídla budovy radnice. V mázhauzu to ještě vonělo vápnem, takže se Protiva raději odtáhl od zdi, aby si neumazal kabátec.

„No to jsou k nám hosti,“ hlaholil mu v ústrety purkmistr, sotvaže vstoupil do zasedací síně. „Už máš vraha?“

„Kdyby to bylo tak jednoduché, purkmistře!“ povzdechl si rychtář.

„A není? Prostě chytíte nějakého pobudu a on už se na mučidlech přizná. Jaképak s tím štráchy…“

„Jenže já prostě nechci dát oběsit nevinného.“

„Milý příteli,“ zašveholil medovým hlasem Hanuš Zlatník. „Já si vážím tvého smyslu pro spravedlnost, ale teď na to není vhodný čas. Celé Nové Město je z toho ďábelského rozparovače vzhůru nohama a přitom se blíží nové volby do městské rady. Za této situace si nemůžeme dovolit nikoho nechytit. Lidé potřebují vědět, že správa města je v dobrých rukách, a chtějí potrestat pachatele. Ty máš jistě nejlepší přehled o všech lumpech, kteří tady žijí. Tak co ti, příteli, brání jednoho z nich dopadnout a odevzdat katovým pacholkům? Na skřipci ho jistě přejde pokušení hrát si na nevinného a přizná třeba i to, že zamordoval vlastní babičku.“

Rychtář se na purkmistra smutně podíval a neříkal nic. Jen si znovu potvrzoval, že největším pacholkem z celého Nového Města je jeho volený představitel.

„Hanuš má pravdu,“ ozval se konšel Martin Štěpnička. „Měl bys o tom přemýšlet, Jakube. Všichni si tě vážíme, třebaže si rád přihneš…“ Už je to tady. Teď ho začnou kvůli chlastu vydírat, pomyslel si Protiva a odsekl:

„Abych věděl, co se na Novém Městě děje, musím chodit po krčmách a hostincích, to snad uznáš, Martine.“

„Jistě, jistě,“ souhlasil smířlivě Štěpnička. „Ale byl si tady na radnici stěžovat Jáchym Voháňka, že prý ho městští biřici včera obtěžovali a stejně tak další členy řeznického cechu.“

„No a? Tak dokonale rozporcovat tu nešťastnou holku musel jedině nějaký řezník. Kdo jiný by to uměl? Tak ať se pánové nediví. Nikdo je přece ještě z ničeho neobviňuje.“

„Víš, rychtáři, řezníci jsou váženým cechem a Voháňka kandiduje do nové městské rady,“ ozval se purkmistr. „Nebylo by dobře si je znepřátelit.“

„A totéž se jistě týká cechu pekařů, koželuhů a kožešníků, soukeníků, kovářů a podkovářů, platnéřů a mečířů, sedlářů, zlatníků a šperkařů, mlynářů a já nevím, koho všeho ještě. Když to vezmu kolem a kolem, nesměl bych se vlastně dotknout vůbec nikoho, že?“

„Ale ty si všechno bereš moc osobně, příteli,“ chlácholil ho purkmistr. „Prostě se soustřeď na staré známé firmy, všelijaké ty vagabundy, zlodějíčky a rváče, vždyť na ty by nám ani radniční šatlava nestačila.“

„To jistě,“ souhlasil Jakub.

Hanuš Zlatník si jeho slova špatně vyložil a hned vítězně zvolal:

„Vidíš, jak si rozumíme. Tak prostě někoho z nich přiveď a my dáme rozhlásit, že jsme dopadli vraha.“

Rychtář už raději nic neříkal. Opustil radnici, zůstal před ní stát v podloubí a díval se, jak stále vytrvale prší. Hned čtyři biřici se postavili vedle něj.

„Máte starosti?“

Přikývl a ani se přitom neohlédl.

„Chcete s něčím píchnout?“

Jakub zavrčel: „To si piš, že jo. A vůbec, co se tady flákáte? Vyrazte do města a hlídejte, zda někdo netropí neplechu.“