František Niedl

KRÁLOVSTVÍ MEČE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2017

© foto na obálce Nejron Photo 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8044-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8045-2 (mobi)

1 

Král Jan stál u okna jedné z mála dobře zařízených komnat jinak zpustlého Pražského hradu. Vše vypadalo klidné, spořádané a plné míru. Bylo po svátcích narození Ježíše Krista a do konce l. P. 1314 zbývalo jen několik dní. Střechy Menšího a Starého Města byly zasněžené a stoupal nad nimi dým. Vznášel se z komínů těch výstavnějších domů a vycházel z otvorů ve střechách těch chudinských, postavených ze všeho možného, co přišlo jejich stavitelům pod ruku. Domy stály především kolem řeky. Bydleli v nich a své živnosti měli koželuhové, barvíři, cídiči, ke kterým nosili své výrobky ke konečné úpravě platnéři. Ještě chudší příbytky patřily rybářům, šífařům a vorařům. Nejvyšší pak byly střechy kostelů, nad nimiž se tyčily věže, aby se hlas zvonů v nich zavěšených mohl k větší slávě boží nést až za hradby města. Ale ani za hradbami nebylo pusto. Na pláni zvedající se k Vyšehradu stály roztroušené domky, ale i dvorce a formanské hostince či ohrady. Vltava, dosud nesevřená ledem, protékala městem klidně a důstojně. To až později, až přijde voda z jarního tání, začne hrozit. A nejen to. Když se nahromadí kry, rozlije se z břehů. To pak těm, kteří žijí kolem řeky, nastanou zlé časy a mnohdy jim půjde i o život.

„Obhlížíš své království, Jane?“ přistoupila ke svému choti královna Eliška. K Janovi, který byl stále ještě mladíkem, ale nikoliv už mladíčkem, jakým byl, když nastoupil na český trůn před čtyřmi léty. Nedalo se přehlédnout, že za ten poměrně krátký čas ušel dlouhou cestu.

„Připadá mi, jako by bylo tohle království prokleté,“ odpověděl zasmušile.

„Opravdu máš takový pocit?“ přitiskla se k němu jeho choť.

„A neměl bych mít? Jako bych zde byl neustále cizincem a nic nevykonal. Nechybělo mnoho a já se stal římským králem. Podařilo se snad některému z mých předchůdců ve věku osmnácti let a po čtyřech letech vlády dojít tak daleko?“

„Málem. Mému dědovi Přemyslu Otakarovi II., i když ve zralejším věku. Byl to velice silný a ctižádostivý král. A obávaný,“ odvětila královna Eliška.

„Což ho nakonec stálo život.“

„Ale ne z rukou českých pánů.“

„Skutečně?“ ušklíbl se Jan. „Slyšel jsem, že mu k té smrti značnou měrou dopomohli.“

„Pokud myslíš Záviše z Falkenštejna, to bylo osobní. Jednalo se o Falkenštejnovy ambice.“

„A kdy to není osobní a nejedná se o ambice? I já chci být silný král. Budu se muset též obávat domácích pánů?“

„Možná, ale zatím vyčkávají, co po svém návratu od té slavné korunovace učiníš. Nebudou však čekat dlouho – přece jen chtějí svůj díl na moci.“

„Aby si mohli nahrabat ještě víc než doposud. Mnozí ještě nevrátili to, co si nakradli za Rudolfa Habsburského a toho povedeného Jindřicha Korutanského, našeho nezvedeného švagra. S konečnou platností by nám mělo být vráceno Znojemsko a hrady v Pohořelicích a Podivíně, které na Moravě drží Fridrich Habsburský, aby byla obnovena její celistvost. A aby toho nebylo málo, tak se na Moravu z východu tlačí ten prokletý Matouš Čák Trenčínský. Jsou jako vzteklí psi, spěchající, aby uchvátili ten nejlepší kus kýty, než se z ní stane ohryzaná kost. Musím spěšně vyrazit na Moravu. A abych to všechno dal do pořádku, potřebuji peníze. A kde je mám pořád brát?“ Jan se posadil ke stolu a uchopil pohár, aby svlažil své hrdlo. Ale pohár byl prázdný. „Víno!“ zakřičel král.

Vzápětí se otevřely dveře a do komnaty chvatně vkročil Čeněk z Vřesova, královo páže.

„Posloucháš za dveřmi?“ zeptal se král s podivem.

„Ano, Milosti,“ uklonil se Čeněk a naplnil králův pohár. Když chtěl takto posloužit i královně, ta jen zamítavě máchla rukou. „Avšak dveře jsou příliš tlusté, a tak toho moc nezaslechnu. Jenom když Tvoje královská Milost ráčí křičet.“

Oba královští manželé se podívali nejdříve na Čeňka a posléze na sebe. Pak téměř současně vyprskli smíchy.

„Kdybych nevěděl, že jsi tak mazané kvítko, mohl bych tě považovat za prosťáčka. Ale nevadí mi, že posloucháš za dveřmi. Aspoň jsi po ruce vždy, když tě potřebuji. Ale pamatuj! Nevadí mi to jenom tehdy, pokud mi budeš věrně sloužit. V opačném případě bych tě musel nechat pověsit za krk.“

„To ne, Milosti. Jsem urozeného stavu, i když ne takového jako ty. Přesto bych měl právo na stětí.“

„Budu si to pamatovat. A teď se už ztrať.“ Král se napil, a když osaměli, pokračoval v započatém. „Potřebuji peníze na tažení proti Matouši Čákovi. Kde je mám stále brát? Tisíc hřiven stříbra jsem si teď půjčil od mých věrných Staroměstských. Ale ani oni nedávají jen tak. Předali mi je spolu s úpisem včetně seznamu, kolik mi kdo půjčil. A ten úpis jsem musel stvrdit. Takže i z jejich strany je to spíše investice.“

„A ty peníze, co sis napůjčoval předtím?“

„Padly na moji jízdu na korunovaci Ludvíka Bavorského římským králem.“

„A bylo to nutné?“ zeptala se Eliška.

„Zdali to bylo nutné?“ podivil se král, jako by nevěřil svým uším. „Bylo to nezbytné. Má-li tvůj hlas něco znamenat, musíš být vidět. Musíš být při takovýchto významných událostech. A nejen s pár jezdci, ale demonstrovat i sílu. Jistě, stojí to peníze, téměř tolik jako válečné tažení. S tím rozdílem, že při takovéto jízdě nikdo nepřijde o život. Ale výsledek bývá mnohdy mnohem hmatatelnější. Ludvík je mi teď zavázán a já bych byl hloupý, kdybych si ty závazky nedal potvrdit ještě v době, kdy je ruka otevřená. Víš, jak lidé rádi zapomínají. Avšak teď jsem získal na Ludvíkovi pro českou korunu mnohé. Ty náklady na korunovační jízdu se mi několikanásobně vrátí. Ludvík se písemně zavázal zachovat mi veškerou vládu, země a práva. Poddaní českého království už nebudou poháněni před říšský soud, ale jejich spory budou řešit pouze soudy české. Budou mi zachována všechna říšská léna. Chebsko, hrady Floss a Parkstein v Horní Falci. Dostalo se mi potvrzení mých práv jakožto polského krále a držav v Krakovsku a Míšeňsku. Slíbil, že mi budou vráceny všechny zástavní listy v držení Habsburků, na jejichž základě si mohli klást nároky na českou korunu. A také se zavázal vyplatit mi deset tisíc hřiven stříbra za moje vojenské tažení. Takže mé pozdější náklady na korunovační jízdu budou nejen vyrovnány, ale mé konečné zisky budou mnohem vyšší.“

„Já vím, ty můj králi,“ podívala se Eliška na Jana obdivně. „Vím, že budeš jednou velkým králem, kterému se teď ovšem zrovna nedostává peněz. Co těch deset tisíc hřiven od Ludvíka? Kdy ti je dá?“

„No teď určitě ne. Je zadluženější než já. Ale to, co teď mám, mi na cestu na Moravu vystačí. Není zbytí. Musím tam vyřídit dost neodkladných záležitostí. Také dát o sobě vědět tomu Čákovi. Ale na tažení je ještě příliš brzy. Zemskou hotovost svolám na začátek jara. A tady už budou muset páni jet – a za své – protože se jedná o obranu království. Tady se už ze své povinnosti nevykroutí.“

„Neboj se, Jane. Zvykneš si na ně a oni si zvyknou na tebe.“

„Zvykám si čtyři roky. Zatím se mi to příliš nepodařilo,“ odpověděl Jan trpce.

„Já vím. A ty si myslíš, že bych někdy nejradši nenechala ty jejich zpupné hlavy setnout? Místo toho, abychom se jich museli neustále o něco doprošovat,“ pronesla Eliška vášnivě. Vášnivou krev Přemyslovců v sobě nezapřela. Jan měl v budoucnu poznat, že jak vášnivě dokáže milovat, tak zrovna tak vášnivě dokáže i nenávidět. Pokračovala, když už byla opět klidná: „Až založíme novou dynastii, bude Evropa hledět ku Praze. Tak jako si to přál můj děd Přemysl Otakar.“

„K založení dynastie je však třeba následníka,“ povzdychl si Jan a pohladil Eliščino dmoucí se břicho. Čekali opět dítě a Jan si toužebně přál, aby to byl syn. Vroucně se za to modlil. Jednu holčičku už měli, ale ta následnictví nezajistí.

„Ještě nás čeká hodně let. Dočkáš se následníka, to ti slibuji,“ uklidňovala ho Eliška.

„Doufám, že ten už nebude muset ustupovat jako já. Musím se zbavit svých nejvěrnějších, aby mí páni byli ochotni zvednout zadky a vytáhli se mnou na jiného zpupného pána, tentokrát uherského. Jak mě jednou budou příští generace nazývat? Král prosebník?“

Eliška se na Jana podívala láskyplným pohledem.

„Tak toho se neobávám. Určitě ti čas nějaké to přízvisko přisoudí,“ řekla přesvědčivě. „Ale král prosebník to určitě nebude.“

2 

„Posaď se, bratře Wolframe,“ vyzval velkopřevor Berthold z Hennebergu Wolframa Katzingera z Olšové. Přestože oba velice dobře věděli, že Wolfram už víc jak rok není řádovým rytířem a takové oslovení mu nenáleží. Ze strany Henneberga to bylo snad jen nevinné pošťuchování, možná ale připomínka toho, že příslušnosti k řádu se nelze zbavit jen tím, že dotyčný svlékne řádový plášť. Možná to byl jistý projev úcty k někomu, kdo odešel se ctí. Wolfram byl pro ten případ vybaven propouštěcím listem ještě od Fulka z Villaretu, velkokomtura rhodského. A to za své mnohaleté služby pro řád. Přesto si ponechal možnost volby a dál pokračoval ve službě pro řád doma v Čechách. Ale po neshodách s předešlým velkopřevorem Helfriechem z Rüdigheimu svůj propouštěcí list uplatnil. Chtěl poznat, jaké to je mít svobodu, protože si ji za celý život neužil. Avšak přihlásil se král, který si ho všiml, ještě když byl johanitským rytířem. A tak vstoupil do jeho služeb. Nakonec po zdatném Hennebergově manévrování svolil i se spoluprací s řádem. Ovšem až po velkopřevorově ubezpečení, že služba králi bude mít vždy přednost a závazku k johanitům bude zbaven, pokud by se jejich zájmy dostaly do rozporu s těmi královými.

„Odjíždím z království,“ oznámil velkopřevor Wolframovi.

„Nadlouho? Doufám, že nebudeš chtít, abych tě zastupoval.“

„Nemusíš se obávat. Nezapomněl jsem na naši dohodu, že přednost má král. I když neříkám, že by se mi takové řešení nelíbilo. Avšak myslím si, že postavení, v jakém jsi, bude vyhovovat všem stranám. A já se nehodlám vzdát své hodnosti, z které mě čeští páni nemohou odvolat. Budu se moci vrátit, kdykoliv to bude král potřebovat, a zároveň tu bude na mne čekat nezanedbatelná vojenská síla.“

„Tomu se předešlý velkopřevor Helfriech z Rüdigheimu dost zarputile bránil.“

„Čemu?“

„Aby byli johanité vtaženi do mocenských bojů. Možná se bál, aby nedopadli jako templáři.“

„Ale ty jsi toho názoru nebyl.“

„Za předpokladu, že naše konání bude ve prospěch krále.“

„A to také bude. Dobře,“ uzavřel Henneberg. „A teď abychom se posunuli o kus dál. Jakýsi hlupák prohlásil, že čas nic nestojí. Ale to je velký omyl. Čas je velice vzácný a já jsem se vždycky snažil ho nepromarnit.“ Pak Henneberg přivolal pomocného bratra, který čekal za dveřmi, aby požádal mistra Konráda z Odensee, aby se k nim připojil. Když se tak stalo, vybídl ho, aby si přisedl k jejich stolu. „Mistr Konrád mne bude v mé nepřítomnosti zastupovat,“ oznámil stroze.

Po jeho slovech nedošlo k žádné odezvě. Konrád byl s tímto stavem pravděpodobně již seznámen. Bylo to sice Hennebergovo rozhodnutí, nicméně jistě projednané v širším konventu. Wolfram mlčel, jelikož už nebyl členem řádu, tudíž nebyl důvod, aby se ho někdo ptal na názor. Kromě toho si ani nedokázal představit jiné smysluplné řešení.

Přesto se Henneberg zeptal: „Ty k tomu nic neřekneš, bratře Wolframe?“

„Snad jen, že by mě velmi mrzelo, kdyby vedením velkopřevorství byl pověřen někdo jiný.“

Velkopřevor se usmál. „Vlastně jsem od tebe jinou odpověď ani neočekával. Vím, že jsi s bratrem Konrádem, v době, kdy byl představeným řádu Helfriech z Rüdigheimu, měl poněkud užší vztah, který šel nad rámec toho běžného.“ Wolfram chtěl něco namítnout, ale Henneberg ho zvednutím ruky zarazil. „Není třeba to rozebírat. Podstatné je, že zájmy nás tří, co tu teď sedíme u stolu, se nekříží, naopak jsou shodné. Konráde?“

„To je pravda. Byl to právě bratr Wolfram, který po příjezdu z ostrova Rhodos vhodným manévrováním dokázal to, oč jsem se já předtím marně snažil. Tehdejší velkopřevor byl neoblomný, ale Wolfram nastolil situaci, kdy už nebylo možné zůstat stát stranou. Přestože Wolframovy účasti na vojenských střetech nesly řádu nezanedbatelné zisky, Helfriech z Rüdigheimu tu situaci těžce nesl. Vše nakonec vyústilo Wolframovým odchodem z řádu, což je mi upřímně líto.“

„Ale Bůh ve své moudrosti zařídil, aby bratr Wolfram byl opět mezi námi, i když už není příslušníkem řádu,“ poznamenal Henneberg a vzápětí pokračoval: „Král Jan teď odjíždí na Moravu. Zařídil jsem, abys mohl zůstat v Praze.“

Wolfram povytáhl obočí.

„A to hned ze dvou důvodů. On tě teď nepotřebuje mít bezpodmínečně u sebe.“

„V tom bych si dovolil ti odporovat, bratře Bertholde. Co se královy bezpečnosti týče, může být ohrožen kdykoliv a kdekoliv. Na lovu, při projíždění městem, dokonce ve vlastních komnatách. Zažil jsem to u Rýna. Myslím si, že bych se měl zdržovat v jeho blízkosti.“

„Myslím si to samé,“ přitakal Wolframovi k jeho překvapení Henneberg. „A když mě necháš domluvit, pochopíš. Král bude mít s sebou omezené zbrojné oddíly, které postačí k jeho bezpečnosti a také k odstrašení Matouše Čáka. K tomu, aby ho ztrestal, bude třeba přeci jen podstatnější vojenské síly. Na začátek jara bude svolána zemská hotovost, a tudíž budou muset vytáhnout i čeští a moravští páni. Mám však takový dojem, no spíše kusé informace, že na něco čekají, či spíše něco chystají. Skoro bych řekl, že budou mít podmínku, aby se král zbavil svých nehodných rádců. Tedy mne, Petra z Aspeltu a svého strýce Balduina.“

„Zřejmě to bude ten první důvod toho, proč chceš, abych zůstal v Praze,“ domyslel si Wolfram.

„Ano. Ty se v těchhle věcech vyznáš.“

„Mám dělat špeha?“

„Ne tak docela. Budeš mít k ruce pár lidí, s nimiž jsi už pracoval dřív. Ty budeš ty zprávy jen shromažďovat a vyhodnocovat. Možná se k něčemu dostaneš i ty sám, protože máš přístup do míst, kam obyčejný špeh ne. A v neposlední řadě máš vojenské zkušenosti a lidi se zbraněmi, kteří by mohli takového zvěda ochránit, kdyby hrozilo, že se získané informace nedostanou tam, kam by měly.“

„A ten druhý důvod?“

„Ten je ryze praktický. Vím, jak si potrpíš na vycvičenost svých lidí. A máš teď takové?“

„Pár bych jich měl.“

„Pár je málo. Vím, že sis i po vystoupení z řádu brával johanity. Ale taková možnost tu teď není. Nebylo by vhodné, aby se příliš pohybovali v králově blízkosti. Tím myslím v takové blízkosti, v jaké se pohybuješ teď ty. Budeš potřebovat velmi silný oddíl, který bude chránit krále. Je ještě mladý a horkokrevný. A až skutečně potáhne na Moravu s vojenskou hotovostí, bude v ní, kromě jiných, hodně českých pánů se svými ozbrojenci. A ne všichni z těch pánů budou králi nakloněni. Už mi rozumíš?“

„Myslím, že ano.“

„Budeš mít volnou ruku při výběru svých lidí. Počítej s oddílem zhruba o šedesáti jízdních. Možná se ti to bude k ochraně krále zdát málo, ale…“

„Nejsem zvyklý jezdit do boje za zvuků fanfár a s bubny. Mnohdy jsem pracoval i s menší vojenskou silou. Někdy je to lepší.“

„Souhlasím. A také aby páni nežili v představě, že jsou pro krále až tak rozhodující, posílí i oddíly královské i nějaké lucemburské a pravděpodobně i z říše. A vytáhneme i my, johanité. Kromě jiného máme na Moravě i své vlastní zájmy. Mohla by být ohrožena moravská obchodní stezka, kterou zatím tak úspěšně zajišťujeme. A v neposlední řadě i naše vlastní komendy. Je tu ale otázka velení.“ Henneberg se obrátil na Konráda z Odensee. „Vím, jak rád bys jel, bratře, ale není to možné. Není možné, abychom byli nepřítomni oba.“

„Může mě zastupovat převor Martin Kaproun.“

„Za jiných okolností snad. Bohužel je nemocný. Modlím se k Bohu za jeho uzdravení, ale obávám se, že i když budou moje modlitby vyslyšeny, nebude dosud dost silný, aby řídil celé velkopřevorství.“

„Obrůstám tukem,“ postěžoval si Konrád trpce.

„Wolfram dobře věděl, proč vystoupil z řádu. V obavě, aby ho nepostihlo něco podobného.“

„To všechno je mi líto, bratře Konráde, nicméně na mém rozhodnutí to nic nemění. Koho bys navrhoval za velitele, Wolframe? Tebe se to netýká, protože ty pojedeš s královskými.“

„Huga z Agroas,“ odpověděl Wolfram bez přemýšlení.

Henneberg pozvedl obočí. „Ještě nedávno byl templářem.“

„Jeho schopnosti jsem si mohl ověřit v boji. Dokáže samostatně uvažovat, je rozhodný. A jako bývalý templář bude bojovat o to usilovněji, aby ostatním dokázal, že není o nic horší než kterýkoliv jiný johanita.“

„Dobře. Napadá tě ještě někdo?“

„Bratr Albrecht. Rovněž se mnou bojoval a o jeho kvalitách jsem přesvědčen. Ale pokud je mi známo, ten velí západní obchodní stezce.“

„Už ne. Už ne,“ opravil Henneberg Wolframa. „V rámci nutných výměn, které jsou lékem proti zpohodlnění, je teď velitelem na té moravské.“

„To máme najednou hned dva,“ uvažoval nahlas Konrád z Odensee. „Ale my potřebujeme jen jednoho vrchního velitele.“

„A tím nebude ani jeden z nich, přestože velet budou.“ Henneberg se opřel do opěradla svého křesla. „Pošleme tři oddíly po padesáti jezdcích. A tentokrát bude johanity opravdu vidět. Tomu, který vypravíme z Prahy, bude velet Hugo z Agroas. Další se sebere na Moravě. Jeho velitelem bude bratr Albrecht. A třetí…“

„Mistr Bavor ze Strakonic,“ dopověděl Wolfram.

„Přivede padesát rytířů z jihozápadních Čech, jimž bude velet. Zároveň bude vrchním velitelem celé johanitské hotovosti.“

„Výborná dedukce,“ ocenil Wolframovu odpověď velkopřevor. „Mistr Bavor je výjimečný muž, neúnavný, statečný a rozmnožitel bohatství řádu. V bojích se už mnohokrát osvědčil. Přesto se mi zdá, že své muže drží v současné době zbytečně zpátky. Až by se mohlo stát, že zapomenou, za jaký konec se drží meč. Tvůj názor, Wolframe?“

„Když jsem se vrátil z Rhodosu, mým prvním úkolem v Čechách bylo potřít tlupu Hanse Křiváka. Mistr Bavor, ač po jistém váhání, mi poskytl oddíl svých rytířů. Na počátku jsme si příliš nerozuměli, ale to se změnilo během boje. Což jenom potvrzuje tvoje slova, pane Bertholde.“

„Bratře Bertholde,“ opravil Wolframa Henneberg.

„Jak myslíš. Tedy bratře. Souhlasím, že sezením na zadku se z nikoho řádný rytíř nestane. A naopak. Byl-li dobrým, může tyto dovednosti ztratit.“

„Velmi správně. A ty budeš mostem mezi králem a johanity. Krále Jana jsem už o tom uvědomil. Mistr Bavor bude o tomto tvém postavení zpraven co nejdříve.“ Berthold z Hennebergu se odmlčel. Když už se zdálo, že bylo řečeno vše, obrátil se na Wolframa. „Ten tvůj Křivák se teď zase vrátil k původnímu jménu – Joachim z Hohenbachu. Ale to ty přece víš. Setkali jste se u Ludvíka Bavorského.“

„Což ty také dobře víš, bratře, protože jsi byl u toho,“ odpověděl Wolfram, aniž by se z jeho obličeje daly vyčíst jakékoliv emoce.

„Jistě,“ zacukalo Hennebergovi v koutcích úst. „Hrozilo to tam nebezpečným střetem, který by nebyl uprostřed vyjednávání zrovna vhodný – když je teď Hohenbach téměř Ludvíkovou pravou rukou.“

„Snad levou.“

„Ovšem. Když tu pravou jsi mu odsekl zhruba rok předtím. Nebo to už je dva roky? Ale to není podstatné. Zdá se, že to do značné míry narušilo vaše příbuzenské vztahy.“

„O žádných nevím,“ řekl Wolfram studeně.

„Myslel jsem, když tvoje sestra s ním…“

„Spí?“

„Jenom to? Takže nejsou sezdáni?“

„Ne, a ty to dobře víš. Kam vedou tvoje otázky?“

„Mohl bych v té věci sehrát roli jistého prostředníka.“

„Ne, bratře Bertholde. Tvého zájmu si sice cením, ale tvoje pomoc by nebyla vítaná. My jsme jen chudý zemanský rod. A on je panského stavu a jistě by se nesnížil ke sňatku s někým, kdo stojí o stupeň, možná o dva níž. A já se zase nesnížím k tomu, abych souhlasil se sňatkem s někým, kdo byl sprostým lapkou, i kdyby pocházel z knížecího rodu. Ještě nezaplatil za všechno, co napáchal v mém kraji.“

„Takže až se s ním příště setkáš, odsekneš mu levou ruku?“

„Až se s ním příště setkám, a pokud mi nepůjde včas z cesty, zabiji ho.“

„Věci se dají řešit i jinak,“ řekl Henneberg zamyšleně. Nebylo jisté, zda chtěl ještě něco říct, ale na věži kostela Panny Marie pod řetězem se rozezněl zvon svolávající bratry k odpolední modlitbě. Jedné z pěti nařízených každodenních modliteb, takzvaných hodinek.

Berthold z Hennebergu se zvedl od stolu. „Pojďme, bratři. Není nic více posilující než společná vroucí modlitba. A ostatní bratry přítomnost jejich představených jen posílí.“

„Já nejsem jejich bratr ani představený,“ řekl Wolfram zdráhavě.

„Ale v jejich očích ano. A pro ty, kteří si to nemyslí, bude tato demonstrace před nadcházejícím tažením připomínkou toho, že je lepší tvým příkazům neodporovat, i když už nenosíš plášť se znaky našeho řádu.“

3 

Přestože zima byla sotva v polovině, práce na stavbě nového Vřesova se nezastavily. Kamenné hradby byly již hotové, včetně brány a věže nad ní, ochozů a dalšího vybavení. Zednické práce se na stavbě paláce sice zastavily, ale kameníci dál připravovali kameny, aby jich měli dostatečnou zásobu pro další zdění, jen co skončí mrazy. A údery tesařských seker se nedaly přeslechnout. Ať už to bylo k tesání trámů, které poslouží jako nosné u podlah, nebo k sroubení krovů. Šindeláři štípali z vyschlého dřeva šindele. Dokončovala se všechna dřevěná stavení, jež budou uvnitř hradeb už trvalou součástí hradu. Do nich se přestěhovali i ti zbylí stavební dělníci a nádeníci, kteří i se svými rodinami doposud obývali stáj, jež byla zbudovaná jako první a stála vně hradu. Teď už sloužila výhradně k ustájení rozrůstajícího se stáda koní. A ještě dál před stájí se zvedala palisáda, která měla sloužit k ochraně koní, ale také jako první záchytná hradba tohoto předhradí.

Byla první obrannou překážkou na protáhlém ostrohu končícím strmou skálou, obtékanou potokem. Na samém konci ostrohu se zvedal budovaný hrad. Zbývalo dozdít druhé patro, sroubit střechu, …

Pán Vřesova, Beneš, končil každodenní obchůzku, kterou jen málokdy vynechal. Byl hrdý na to, co zde dokázali. Nikdy by nevěřil, že si k tomuhle místu, kde se narodil a jež mu za dlouhá léta nepřirostlo k srdci, dokáže znovu najít vztah. Když totiž před několika lety odjížděl do služby k Petrovi z Rožmberka, ani se neohlédl za tou ubohou dřevěnou tvrzkou, z které teď zůstala opodál jen hromada suti po pustošivém nájezdu Hanse Křiváka. A i ta hromada se pomalu zmenšovala, jak si z ní dělníci a ostatní čeleď brala dříví na otop. Nebránil jim, proč taky. Čím dřív její připomínka zmizí, tím líp. Není nic pěkného, na co by se dalo vzpomínat.

Tehdy tam, kromě jiných, našla smrt jeho matka Bohuna, jeho nezvedený starší bratr Janek a sestra Anna. Jankovu ženu Hilgret z Olšové odvlekl Hans Křivák do Bavor. Těžko říct, zdali se příliš bránila. Její muž, Janek z Vřesova, byl opilecké, lenivé a násilnické zvíře. Neuplynul snad den, aby Hilgret nezmlátil. Dokonce z ní vykopal dvě nenarozené děti. Další sestra Jana po těch běsech, co zažila při nájezdu, zešílela a teď žije na tvrzi Olšové, která patří jejich příbuzným Katzingerům a kam se provdala další z Vřesovských, Běta. Ve vynuceném sňatku si vzala hrbatého a na jednu nohu chromého Lothara. Nakonec si k sobě našli cestu a zdá se, že teď žijí ve značném porozumění, o čemž svědčí i dvě narozené děti.

Beneš vystoupal na ochoz hradby. To byla jedna z jeho mála libůstek. Obhlédnout kraj, který měl i teď v zimě svoje kouzlo. Jiné než ostatní roční období, přesto krásné. Vše, kam až oko dohlédlo, spalo. Jen zde bylo živo. A ta vůně čerstvě nařezaného a otesaného dřeva… Nikdy by si nepomyslel, že bude pánem hradu. No hradu, spíše hrádku – aspoň navenek. Protože ke stavbě hradu by musel dát povolení král, na což jaksi pozapomněli. Hrádek schválil Rožmberk jakožto jeho lenní pán. Ale když se teď Beneš rozhlížel kolem a představil si, jak bude Vřesov vypadat, ten obraz se blížil spíše hradu, i když malému.

Pohlédl přes údolíčko a uviděl Olšovou. Byla způli zděná a způli dřevěná. Starý Odon Katzinger, teď už nebožtík, o ní velmi pečoval a zakládal si na tom, že i když byla malá, byla mnohem v lepším stavu nežli jejich rozpadající se a hnilobou a červotočem prolezlý Vřesov. Beneš prošel po celém ochozu. Dělníkům, vedeným mistrem Petrem, který předtím pracoval pod stavitelem Baltazarem z Ulmu, jenž stavěl nový krumlovský hrad, nebylo co vytknout. Přesto se v Benešově obličeji usadil výraz starostí.

Na nádvoří potkal mistra Petra. Byl zhruba jeho věku, něco přes dvacet. Černovlasý, hubený jako tyčka, ale hbitý a rozumu bystrého.

„Je všechno v pořádku, pane Beneši?“ zeptal se Petr s trochou napětí.

„Naprosto. S tvojí prací jsem spokojen.“

„Ale netváříš se tak.“

„To je to na mně tak poznat?“

„Snad proto, že ti přetvářka není blízká.“

„Tak dobře. Pojď do mého srubu. Dáme si trochu horké medoviny. Myslím, že si ji zasloužíme oba.“ Cestou křikl na kuchařku, aby jim medovinu připravila a nezapomněla na koření.

„Mám se začít bát?“ zeptal se Petr ustaraně, když se usadili v Benešově srubu, který Beneš pro nedostatek místa sdílel i s dalšími muži, protože hradní palác byl ještě neobyvatelný. Ale teď byli v tmavém srubu se zavřenými okenicemi sami. Prostor slabě osvětlovaly jen žhnoucí uhlíky ze skomírajícího ohně. Benešovi to tak vyhovovalo, když byl výraz jeho obličeje tak čitelný.

„Je to to, co už jednou?“ zeptal se Petr.

„Ano. Dochází mi peníze. Nechci teď tvoje lidi vyhnat někam na mráz, podržím je do jara. Ale pak budeme muset jejich počet snížit na polovinu. A možná ještě o víc. Jestli se nestane zázrak, budeme muset práce zastavit zcela.“

„Už jednou ti peníze došly. Nejdřív jsi prodal nějaké koně a pak jsi vyrazil do Bavor a pomocí meče pustil žilou Hansi Křivákovi. Do jara zbývá ještě dva a půl měsíce. Já myslím, že si poradíš i tentokrát. Vždyť můžeme dělat nějaký čas jen za stravu a přístřeší jako tehdy. Až si opatříš peníze, doplatíš nám to.“

Než stačil Beneš odpovědět, přinesla děvečka džbánek horké medoviny. Ve dveřích, nejspíš pro tu tmu uvnitř, klopýtla a málem džbánek rozbila. Když padala, přiskočil k ní Petr, avšak mnohem podstatnější Dorota ho strhla a dál už padali spolu. Beneš jí v poslední chvíli vytrhl džbánek z ruky a medovinu zachránil. Petr se přidušeně smál, protože mu v dýchání vadila Dorotina prsa, která mu obalila hlavu. Když jí Beneš vynadal a pohrozil jí, že když se dál bude chovat jako kopyto, půjde ke kravám kydat hnůj, vyběhla ze srubu.

Když znovu osaměli, pokračoval Beneš v započatém:

„Tvoje návrhy, Petře, jsou sice zajímavé, ale já nemohu zajet kdykoliv do Bavor, když mi dojdou peníze. Protože potom bych se stal lapkou, o nic lepším nežli Hans Křivák.“

„A co ty koně? Už jednou sis pomohl prodejem části stáda.“

„Ale to teď už nemůžu. Přece víš, že chceme s Gertem Flickem založit chov, výjimečný, z něhož by později byl Vřesov živý především. Ti koně, které jsem tehdy prodal, se nehodili podle Flicka do chovu. Jenom proto s tím tehdy souhlasil. Hrozilo by, že by sebral tu část koní, jež mu patří, a odešel by. A i kdyby to nebezpečí nehrozilo, já sám bych se zdráhal něco takového udělat. Začít s chovem, z kterého by vycházeli vynikající koně, trvá dlouho. Navíc my hodláme vychovat koně výjimečných vlastností a jejich hodnotu tak ještě přinejmenším zdvojnásobit. A to zabere další čas. Kdy přijdou nějaké zisky, to je ve hvězdách. Je mi líto, Petře. Koně to tentokrát neodnesou.“

„Tvoje slova uvážím, Beneši. Ale myslím, že až promluvím s lidmi, dopadne to jako posledně. Zůstaneme. Nebo aspoň většina z nás. Do další zimy bysme měli být se vším hotovi. Ale to je skoro ještě celý rok. To je dost dlouhá doba na to, aby sis nějaké peníze obstaral.“

Beneš se usmál, protože ho Petrova slova potěšila. Přesto si neodpustil poznámku: „Je až zarážející, jakou důvěru ve mě vkládáš.“

„Na to ani nepomysli,“ ozvalo se z příšeří stáje, když si Beneš prohlížel koně. Postava byla nezřetelná, ale hlas se nedal zaměnit.

„A jak ty můžeš vědět, na co myslím?“ odpověděl Beneš otázkou. „Jsi snad nějaký věštec?“

„Ne, to nejsem. Ale jdou po Vřesově nějaké řeči,“ z příšeří se vynořil vrchní stájník Gert Flick.

„Tak si jich nevšímej.“

„Ale já musím. Už jednou jsi prodal koně, abys peníze za ně ztržené vrazil to tohohle kamenného monstra.“

„Prodal jsem snad nějaké koně, které jsi určil do chovu?“

„To ne.“

„Dostal jsi peníze na nákup nových koní dle tvého výběru, hned jak jsem si stačil nějaké opatřit?“

„To jo.“

„Tak co kvílíš?“

„Jdou řeči…“

„Nežvaň nesmysly, Gerte. Máš přijít za mnou a nenaslouchat nějakým klevetám.“

„Tak to není pravda?“

„A co? Nechtěl by ses konečně vymáčknout? Nebo tě postihla zácpa?“

„Říká se, že ti zase došly peníze a že chceš zase prodat koně.“

„Není to pravda. Peníze mi nedošly, ale dochází. A komu ne? A koně neprodám – v žádném případě. Ještě něco?“

Flick stál nerozhodně jako loď, která přišla o vítr. Byl připravený na střet a na to, že bude muset za své koně bojovat. A teď… Ale rychle se vzpamatoval. „Něco ti ukážu, pane Beneši,“ a odvedl svého pána pár kroků.

Vedle vchodu do stáje visela na stěně napjatá kozí kůže, na kterou Flick hrdě ukázal.

„Hezké,“ poznamenal Beneš suše. „Kozu jsi snědl a mně jsi nechal kůži?“

„To je první z listů rodokmenů našeho budoucího chovu.“

„Koní? Chceš říct… Na něčem takovém si zakládají knížata a králové. Ale ani většina větších pánů neví, odkud se vzal jejich rod. O menších pánech ani nemluvě. A zemané znají nanejvýš svého děda, praděda. Ale koně?“

„Právě u nich je to důležité. Pokud chceš chovat takové, jaké jsme si předsevzali. My musíme znát jejich původ, pokud se budeme chtít něčeho dobrat. Budeš tu mít koně špatné – ty prodáme bez toho, že bysme se k nim hlásili. Dobří koně dostanou základní výcvik a také se prodají. Nebo je můžeš použít pro své jízdné. Ti výborní si už zaslouží mimořádný výcvik. Jejich cena bude několikanásobná. A ti mimořádní, ti samozřejmě dostanou též mimořádný výcvik, protože teprve potom se může potvrdit jejich mimořádnost. Ty si ponecháme do chovu, který se bude neustále zušlechťovat také vhodným křížením. Ale kdyby sis o tom nevedl záznamy, zakrátko nebudeš vědět…“

„…kterej hřebec kterou kobylu obskočil. Rozumím.“

„Už jsme o tom přeci mluvili.“

„Vzpomínám si. Aby nedošlo k incestu. Církev to zakazuje u lidí, protože je to proti Pánubohu.“

„A také aby nezblbli.“

„A ty si myslíš, že bude někomu vadit, když se některej z našich koní nebude umět podepsat? Většina lidí to neumí. Ty snad jo, Gerte?“

Stájník přešlápl z nohy na nohu. „To ne, pane Beneši, ale ty jo.“

„Takže ty sis vymyslel rodovou knihu a ze mě by sis chtěl udělat svého písaře. A to si myslíš, že se ti na tu kozinku všechno vejde? Vždyť tam taky musíš zapsat něco o jejich vlastnostech, abys to zase za čas nezapomněl. Jinak je ti ten koňskej rodokmen na nic.“

„To mám promyšlený! Bude takových patnáct dvacet základních vlastností, který nás budou zajímat. Ty sepíšeme třeba na pergamen a k nim připíšeme značky. A ty budeme připisovat ke jménům koní na rodokmenu.“

„Tak dobře,“ měl se Beneš k odchodu. „I tak mi ta kozinka na to připadá malá. Ale možná bych ti mohl opatřit kůži z vola.“

„Ale to…“

Beneš už byl ve vchodu do stáje, když se otočil. S jeho obličejem si pohrával úsměv. „Neboj se, o tu svou nepřijdeš. Protože ty nejsi vůl.“

„Můžu se ještě na něco zeptat?“ Beneš se otočil ke Gertovi.

„Zastaví se tu zase někdy ten tvůj švagr?“

„Myslíš Wolframa? To nevím… Někdy určitě.“

„Potřeboval bych, aby to bylo co nejdříve. Víš, ten jeho kůň… To by měl být základ nový linie.“

„To ti slíbit nemůžu. Ale máš pravdu. S lepším koněm jsem se ještě nesetkal. Budu na to myslet.“

Beneš přešel přes údolíčko, které bylo spíše mírným svahem, a zamířil k Olšové. Na dnešek slíbil, že se sousedy a příbuznými poobědvá. Což nebylo zase tak neobvyklé. Od doby, kdy po smrti starého Odona, kterého zabili vojáci z království utíkajícího Jindřicha Korutanského, a kdy na tvrzi začal hospodařit Lothar s Benešovou sestrou Bětou, se z Olšové stalo příjemné místo.

Odon nebyl zlý člověk, ale byl zcela v područí své bigotní ženy Gretchen. Ta dosud přežívala, ale bylo k podivu, jak může v jejím seschlém těle zůstávat ještě život. Ale bylo ho v ní už jen málo na to, aby mohla otravovat život ještě druhým.

S obědem čekali už jen na něj. Beneš se rozhlédl. Gretchen chyběla, zřejmě už nedokáže ani vstát z lůžka. Lothar jako hlava rodiny vstal a Beneše přivítal. Špatně se pohyboval – v zimě to bylo s jeho zdravím vždycky horší. Běta se nezdržovala a začala hned nakládat do dřevěných talířů hrachovou kaši s kousky uzeného. Dále seděla u stolu ještě Lotharova, dosud svobodná, sestra Guta. A také Benešova sestra Jana. Což byl pokrok, protože po hrůzných zážitcích, které prožila, se stranila všech lidí. Později už utíkala jen před všemi muži, zvláště těmi ozbrojenými. Včetně Beneše a Wolframa. Pak si zvykla na Lothara, snad proto, že byl sám postižený.

Zvrat u Jany nastal, když Beneš před rokem přivezl od lidí z močálů tříletou holčičku, jež vypadala spíše jako zvířátko. A také se tak chovala. Tehdy se jí Jana ujala, snad si myslela, že je to její vlastní dítě. Na příkaz staré Gretchen ji museli nechat hned pokřtít a teď se jmenovala Kateřina. A Jana se spolu s ní učila znovu mluvit. Ne, nebyla to její dcera, ale nevlastní sestra. Bylo tomu už téměř pět let, kdy Benešův otec narazil na vyděšenou a potrhanou dvanáctiletou Orku, která patřila k lidem z močálů, a znásilnil ji. A nakonec ji chtěl i zabít, jak to bylo tehdy dobrým zvykem, aby nezůstal žádný svědek. Ale byl s ním nejmladší Vřesovský, Čeněk. A ten namířil na svého otce luk. Matěj z Vřesova nakonec od svého úmyslu upustil. To se mu však stalo osudným. Neuplynulo mnoho času a jednoho rána našli obyvatelé Vřesova Matěje přibitého na vrata jeho vlastní tvrze s uříznutým pohlavím vraženým do jeho úst.

Bylo těžké s lidmi z močálů bojovat. Dokázali využívat bažin a útočit ze zálohy. Samotné bažiny byly pro cizího strašlivým nepřítelem, pohltily už mnoho lidí. Na močálech ztroskotali i Rožmberští, kteří přijeli lidi odtud vyhubit.

Beneš se mohl tedy rozhodnout. Buď pokračovat v nekončících a nikam nevedoucích bojích, nebo najít způsob, jak vedle sebe žít. Tehdy v rožmberských barvách pronásledoval lidi z tlupy Hanse Křiváka a bažiny mu stály v cestě na pomezí s Bavorskem, kam se Křivákovi lapkové dokázali vždy včas stáhnout. Sám našel cestu přes močály, ale nemohl si dovolit být tísněn lidmi z močálů. A tak se s nimi dohodl. Nebylo to však lehké. A to nejen pro jejich hatmatilku, které rozuměli jenom oni sami. Nakonec však s jejich vůdcem Gorbutem dohodu uzavřeli a mohli projíždět. Vždy jim tam nechali nějaké drobné dary a zároveň se snažili vyvarovat jakýchkoliv projevů nepřátelství.

Tehdy mu Gorbut ukázal Orku s dítětem, ale na Beneše to nezapůsobilo. Všude po světě bylo rozeseto spoustu dětí zplozených mimo manželské lože, takže nemělo smysl se zabývat nějakým špinavým dítětem. Při jedné další cestě Gorbut Benešovi oznámil, že Orka zemřela, a Beneš jen kývl hlavou. Až když byl na odjezdu, zeptal se, co s tím dítětem bude. A Gorbut mu odpověděl, že ho ženy nejspíše hodí do bažiny, protože ho nepovažují za dítě jejich lidu, když ho zplodil Matěj z Vřesova. A tak Beneš holčičku odvezl a teď se o ni stará Jana.

Před jídlem pronesl Lothar modlitbu, a když skončil, ozvalo se několikahlasé amen.

Po jídle se dal první do řeči Lothar. „Nezaslechls něco o Wolframovi… a o Čeňkovi?“

Beneš zavrtěl hlavou. „A jak bych měl? Kolik měsíců jsem odtud nevytáhl paty – zrovna tak jako ty. Proč se ptáš?“

„Nejspíš proto, že je to můj bratr,“ odpověděl Lothar rozpačitě.

„Máš pravdu,“ přitakal mu Beneš. Zároveň si musel připomenout, jaký osud právě kvůli Lotharovi Wolframa postihl. Lothar se narodil už poznamenaný. A tehdy jeho otec Odon složil svatý slib, že vykoná za jeho uzdravení prosebnou pouť k Svatému hrobu. Jenže po úrazu zchroml na nohu i on a podněcován svojí až nezřízeně nábožensky založenou ženou Gretchen vyslal za sebe na tu pouť Wolframa. Jenže tomu bylo tehdy šest let! Ale rodiče se mají poslouchat, a tak se Wolfram na tu cestu vydal. Nejdříve upadl do zajetí a několik let byl otrokem u nevěřících psů. Když se mu konečně podařilo utéct, vstoupil do služeb johanitů a mnoho let strávil na ostrově Rhodos, ale plavil se i na válečných lodích po Egejském moři. Když se Wolfram vrátil, neměl z toho Lothar příliš velkou radost, protože se bál, že Wolfram vznese jako prvorozený oprávněnou žádost na převzetí Olšové. Lothar prožil několik zoufalých chvil, protože si nedokázal představit, jak by se on se svým postižením dokázal postarat o sebe a svou rodinu. Olšová by všechny neuživila. Ale Wolfram nehodlal za takového stavu na Olšové zůstat. A tehdy spadl Lotharovi ze srdce velký kámen. Sám ve svém okolí, jak na Olšové, tak na Vřesově, příliš velkorysosti nepoznal. A právě Wolfram by měl nejvíc důvodů se k svému bratrovi zachovat úplně jinak. Tehdy byla završena Lotharova proměna ze zatrpklého a zapšklého člověka, která započala tím, že si jeho, chromce s hrbem, vzala, sice pod nátlakem, krásná a trochu divoká Běta z Vřesova. A postupem času se dokázala s ním i sblížit. A z Wolframa se stal pro Lothara velký, nedostižný vzor.