Vlastimil Vondruška 

Právo první noci 

Hříšní lidé Království českého 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-8985-1 (epub) 

ISBN 978-80-243-8986-8 (mobi) 

Mé ženě Aleně 

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

PROLOG 

Jan ze Zástřizlí zvaný Mladší pospíchal po pavlači k poslední komnatě, která patřila jeho ženě. Nevšímal si nedávno dokončených arkád, které lemovaly pavlač jeho ještě ne zcela hotového paláce. I když byl muž trpělivý, všechno se na jeho vkus příliš protahovalo. Nejprve trvalo skoro dvacet let, než mohl koupi Krakovce a okolních vesnic zapsat do moravských zemských desek. Zápis byl proveden v roce Páně tisícím šestistém devátém. Pro něj jako člena českobratrské církve to byl rok mimořádně významný. Nejen že se mu podařilo uzavřít záležitosti kolem majetku, ale stárnoucí císař Rudolf II. vydal majestát, jímž zrovnoprávnil stoupence protestantských církví s katolíky.

Teprve když měl svůj majetek vložený do zemských desek, mohl zahájit přestavbu starobylé tvrze na moderní zámek v duchu vlašské módy. I když ho stavitel Deronius ujistil, že obě křídla paláce budou do roka hotová, stavba se táhla už třetím rokem. A teď tohle!

Koutkem oka postřehl, že se dělníci spolu se stavitelem shromáždili dole na nádvoří a polekaně diskutují. Další zdržení. Nedivil se jim, i on cítil úlek. Smrt vždycky přinášela smůlu. A zvláště taková.

Zastavil se před dveřmi a zabušil na ně. Ke své ženě nevtrhl nikdy bez ohlášení. Teprve když zaslechl hlas, který ho zval dál, vstoupil. Magdalena Lichnovská z Voštic seděla v křesle u okna a odpočívala. V poslední době na tom nebyla se zdravím nejlépe, ostatně měla už svůj věk. Chatrné zdraví bylo také na vině, že dala rodu jen jednoho syna.

„Nechci tě zbytečně lekat, má drahá,“ začal bez úvodu Jan ze Zástřizlí, „ale stalo se něco nepříjemného, o čem bys měla vědět.“

„Dneska jsem měla zlý sen,“ odpověděla vyrovnaně, jako by špatné zprávy očekávala.

„Co se ti zdálo?“ zeptal se zvědavě. Jako vzdělaný rytíř věřil v astrologii a pokud měl provést nějaký závažný krok, vždycky se v Prostějově zastavil u lékárníka Bambase, který se v řeči hvězd vyznal.

„Zdálo se mi o ohavné smrti tvého bratrance na Buchlově,“ řekla s povzdechem. Víc říkat nemusela. V roce Páně patnáctistém dvaaosmdesátém v lese na místě, jemuž se říkalo Smrďavka, kdosi probodl rapírem Jindřicha Prakšického ze Zástřizlí. I když podezřelých bylo několik, vraha se najít nepodařilo.

„Já vraha ve snu viděla,“ pokračovala jeho žena. Byla ráda, že za ní přišel, protože si s někým potřebovala o té věci promluvit. Se svou komornou nechtěla, tohle bylo příliš soukromé. Ztišila hlas a špitla: „Udělal to milenec jeho ženy.“

„To není nic nového. Na Viléma Zoubka ze Zdětína padlo podezření hned,“ potvrdil její manžel. Věděl, že se o něm mluvilo hodně, a ještě více později, když si po necelém roce ovdovělou Kateřinu Rájeckou z Mírova vzal za ženu. Nic se jim však dokázat nepodařilo. Stejně jako se nepodařilo prokázat vinu řadě dalších možných pachatelů.

Jan ze Zástřizlí byl nedočkavý, aby pověděl, proč přišel, ale jeho žena pokračovala: „Právě o jejím milenci hovořím. V mém snu se podařilo Kateřinu usvědčit, že vraždu manžela zosnovala. Je to přece logické, nemyslíš? Pak ji za trest zazdili zaživa v nějakém sklepení. Když jsem se probudila, plakala jsem hrůzou. Taková strašná smrt.“

„Zazdili zaživa,“ opakoval skoro neslyšně Jan ze Zástřizlí. Cítil, že se mu prudce rozbušilo srdce. To muselo být boží znamení. Protože dosud stál, unaveně se posadil. Ruce složil do klína, aby nebylo znát, že se mu trochu chvějí, a pak řekl:

„Vlastně jsem přišel proto, že stavitel cosi objevil. Musel zpevnit základy nad svahem, a tak začal pracovat ve sklepení. Když chtěli zbourat zeď mezi dvěma pilíři tam vzadu, co ukládáme víno, zjistil, že za ní je výklenek. Museli ho zazdít už strašně dávno. Když tu příčku strhli, zbyla na podlaze trocha suti a na ní ležela kostra člověka. Toho nešťastníka tam zazdili.“ Magdalena Lichnovská z Voštic se rychle pokřižovala.

Teď vypadala stejně vyděšeně jako její manžel. O to víc, že ten sen se zdál jí.

„Ale co je nejzvláštnější, má drahá, tohle viselo tomu mrtvému na krku. Na takovém ztrouchnivělém stříbrném dracounu,“ pokračoval a podal jí zašlý stříbrný medailon. Na jedné straně bylo vyryto „Ota 1266“ a na opačné byl erb pánů ze Zástřizlí.

Jan ze Zástřizlí nařídil dělníkům, aby zásyp ze zazděného výklenku vynosili ven a proseli. Našli v něm ošoupaný denár českého krále Přemysla II. zvaného Otakar, který potvrzoval, že k zazdění výklenku s tělem došlo někdy těsně po roce uvedeném na medailonu.

Kosti mrtvého odnesli do hradní kaple a poslali pro faráře do vesnice. Ten je prohlédl a prohlásil, že se nedá poznat vůbec nic, protože jsou zatraceně staré a klidně to mohl být mládenec, stejně jako stará žena. Ale v každém případě je nechá křesťansky pohřbít, ať už ten nešťastník provedl cokoli.

„A nedalo by se zjistit, proč ho zazdili?“ zastavil ho už na odchodu Jan ze Zástřizlí.

„Těžko, urozený pane,“ kroutil hlavou farář Hartwig. Narodil se ve Slezsku, kde přijal luteránské svěcení, ale tady sloužil českým bratřím. „Naše farní kronika začíná až těsně před kališnickými válkami. Pokud datum na medailonu značí rok narození nebo smrti toho nebožáka, pak vám nemohu sloužit, protože to je o sto let dříve, než začali mí předchůdci kroniku psát. Starší listiny tu žádné nemám, nevím, kam bych se mohl podívat.“

Jan ze Zástřizlí ho propustil a vše doslova pověděl u večeře své ženě.

„Stejně bych chtěla vědět, co se tu stalo,“ řekla posmutněle a zbožně se pokřižovala. „Ten sen mi Bůh neseslal pro nic za nic. Jak je možné, že je na tom medailonu erb tvého rodu? Vy jste přece tohle panství za přemyslovských králů nevlastnili. Tak co tu ten člověk dělal?“

„Nejsem jasnovidec,“ bránil se mrzutě přívalu jejích otázek. Jeho předkové odvozovali svůj původ od vladyky Sulislava, který byl podle rodového podání moravským zemským číšníkem na počátku 13. století. Někdy v té době získali červený erb se stříbrnou lilií. Ale jinak bylo zpráv z té doby zoufale málo.

Jeho děd kdysi studoval zemské desky, olomoucké letopisy i zápisy zemského soudu, ale narazil jen na pár jmen předků, z nichž se pokoušel sestavit rodokmen, ovšem marně. Souvislá řada příbuzných se dala vysledovat až od poloviny 14. století. Znal četné Archleby, Oneše, Smily a Protivy, později se módní stali Jan, Jindřich a Zikmund. Pokud však věděl, jméno Ota se v jejich rodu vůbec nevyskytovalo.

„Co tedy necháš na náhrobek toho nešťastníka napsat?“ nedala se Magdalena Lichnovská z Voštic. „Za koho necháš sloužit zádušní mši?“

„Má drahá, to já s určitostí vědět nemohu, ale pokud bys souhlasila, vyjděme z toho, co doopravdy víme. Podle toho medailonu můžeme s jistou pravděpodobností soudit, že se ten mrtvý jmenoval Ota ze Zástřizlí.“

I. KAPITOLA 

Panoš Ota ze Zástřizlí cválal na koni pošmournou podzimní krajinou. Byl teprve listopad, ale léto toho roku skončilo velice brzy a sedláci stěží stihli sklidit obilí. Hned potom začaly plískanice, listí ze stromů rychle opadalo a po strništích a holých sadech proháněl vítr cáry mlhy. Otu napadlo, že tohle je přesně počasí, v němž se může stát nějaký tajemný zločin. Se svým pánem, královským prokurátorem a správcem severních Čech Oldřichem z Chlumu, letos ještě žádný zajímavý nevyšetřovali. Jen pár obyčejných případů, které vůbec nezaměstnaly fantazii ani logické uvažování. Někteří zločinci byli až zoufale hloupí a přitom krutí a bezohlední.

Takoví si nic jiného než šibenici nezasloužili.

Panoš Ota se zarazil a sám sebe v duchu za podobné myšlenky pokáral. Nebyl pověrčivý, ale už mnohokrát se stalo, že se zlo zhmotnilo, pokud na něj myslel. Bylo hloupé spojovat pochmurný vzhled krajiny a mizerné počasí s něčím, co bylo ve skutečnosti kruté, špatné a většinou i smutné, a to byla zločincova duše.

„Na co myslíš, Oto?“ zeptal se ho Diviš, který klusal na grošákovi vedle něj. Byl na koně hrdý, dostal ho na jaře od svého pána a bylo to opravdu nádherné zvíře se širokými plecemi, silné a chytré. Panoš Ota rád svého přítele popichoval, a tak tvrdil, že to zvíře je dokonce chytřejší než ten, co se vozí v jeho sedle.

„Nevím, na co myslím,“ přiznal se panoš Ota rozmrzele.

„Na všechno a na nic. To pošmourné počasí zaleze člověku pod kůži a nechce se ho pustit.“

„Já vím, co v tom je,“ odpověděl s nevinným výrazem Diviš. To byl při jeho drsném vzhledu, který ještě podtrhovala jizva na tváři, slušný herecký výkon. Jen ten, kdo ho opravdu znal, věděl, že je v duši dobrák. Pokud by ho však někdo soudil povrchně podle tváře, nejspíše by se mu obloukem vyhnul.

„Žádné počasí, ale ta holka včera,“ pokračoval Diviš, jako by svého přítele litoval. „Tak ses snažil, ale ona si tě ani nevšimla. Tady na Moravě tvé nesporné přednosti svůdce nějak selhávají.“

„Opakuješ se, milý příteli,“ ušklíbl se panoš Ota, ale bez náznaku úsměvu. Diviš měl totiž částečně pravdu. Oldřich z Chlumu mu milostné spády příliš netrpěl. Říkával s náznakem žertu, že když už musí hřešit, ať hřeší pro dobrou věc, a tedy jen s dívkami, které by mohly pomoci při odhalení zločince. Jenže nic nevyšetřovali. V takovém případě se Ota držel zpátky, zvláště v urozené společnosti, kde musel ctnostným chováním reprezentovat svého pána.

Bylo mu už téměř třicet let, ale i když byl pasovaným rytířem, stále z jakési tradice a někdy i pro vlastní zábavu užíval titul panoše, který jinak náležel nezletilým nebo dospívajícím mládencům. Všichni si na to zvykli, a dokonce i český král Přemysl ho tak někdy oslovil. Oslovovaly ho tak i urozené dívky, které si občas v žertu stěžovaly, zda se hodí, aby je sváděl obyčejný panoš. Ovšem nechávaly se svádět rády, protože Ota měl v tomto ohledu tu nejlepší pověst a byl diskrétní. Byl pěkný rytíř, a dokonce vyhrál několik turnajů, nebyl však neotesanec a hrubián jako jiní urození mládenci jeho věku. Uměl se chovat mimořádně dvorně a dbal na svůj vzhled. Světlé vlasy si kadeřil podle německé módy, dokonce se i často myl, hovořil uhlazeně, uměl zpívat i tančit a byl velice vzdělaný.

To zase oceňoval Oldřich z Chlumu, který Otu považoval nejen za svého nejbližšího pomocníka, ale při vyšetřování navíc mimořádně užitečného. Prožili toho spolu hodně a několikrát jeden druhému zachránili život, a to mezi nimi vytvářelo silné pouto, jakému mohl rozumět jen rytíř, který prošel vřavou bitev. Stali se skutečnými přáteli. Stejně na tom byl Ota s Divišem. V jeho případě si ovšem nemusel udržovat určitý odstup jako vůči svému pánovi.

Mohli se k sobě chovat mnohem důvěrněji, a možná proto se rádi dobromyslně špičkovali.

Diviš byl starší než Ota a jako voják byl nedostižný. Proto mu Oldřich z Chlumu svěřil posádku na Bezdězu a na cestách velení ozbrojené družiny. Pokud šlo o vojenské záležitosti, dal vždycky na jeho radu. To ovšem Divišovi nestačilo, chtěl být při vyšetřování stejně platným pomocníkem jako Ota. Ne že by na něj žárlil, jen se snažil dokazovat, že je víc než pouhý voják. Jeho zbrklá snaha však někdy při vyšetřování způsobovala spíše problémy. Pokud však šlo o to porvat se s bandou lapků nebo chytit nebezpečného zločince na útěku, nebylo nad Diviše.

„Nejde o to, co si myslím já,“ nesouhlasil Diviš. „Jen říkám, že máš špatnou náladu, protože se neopakuješ.“

„To jako když nesvedu nějakou holku, tak se podle tebe neopakuju?“ ušklíbl se panoš Ota. Tenhle spor mu trochu zvedl náladu.

„Přesně tak,“ potvrdil Diviš. „Ovšem abych tě trochu lépe naladil, musím ti vyřídit vzkaz od jedné moc hezké plavovlásky. Zastavila se včera v našem zájezdním hostinci v Olomouci. Jenže tys byl zrovna s pánem ve městě a ona spěchala. Nechala ti vzkaz, ale já hlava děravá na něj zapomněl.“

„Samozřejmě schválně,“ povzdechl si trpce panoš Ota. Zrovna začal jako na zlost padat mokrý sníh, a to pak měl pocit, že se mu děje jen samé příkoří.

„Tak to ne! Zapomněl jsem na něj proto, že nebyl vůbec důležitý. Řekla jen, že si tě později najde. No uznej, to přece není nic, co by měl člověk nosit v hlavě, pokud má tolik starostí jako já. Mimochodem, našla si tě?“

„Kdyby ano, tak se teď nebudu mračit,“ přiznal se upřímně panoš Ota. Celibát držel na svůj vkus opravdu už příliš dlouho. „Tušíš alespoň, co byla zač? I když teď je to stejně jedno. Do Olomouce se letos už asi nevrátíme.“

„To je mi opravdu líto,“ pokyvoval soustrastně hlavou Diviš. „Byla fakt moc pěkná.“

„Ještě jednu jízlivou poznámku, a nezaplatím za tebe dneska večeři!“ varoval panoš Ota svého přítele, o němž věděl, že jeho jedinou viditelnou nectností byla šetrnost. Diviš nechtěl utrácet, protože měl na Bezdězu manželku, ale Ota byl svobodný, a tak rozhazovat mohl. Alespoň tak Diviš vysvětloval, proč každý denár obrátí v dlani pětkrát, než ho vydá.

Právě míjeli Olšany, přenocovat hodlali v Prostějově, kde měli počkat na svého pána. Ten se zdržel při jednání s olomouckým biskupem a předpokládal, že se uvolní až zítra.

„Kdybys ji viděl! Ty oči a pas,“ pokračoval Diviš, jako by ho neslyšel. Ota zbystřil, protože tohle nebylo samo sebou. Pak ho napadlo, že ta dívka na něj nepočkala jen proto, že jí Diviš pověděl o jejich cestě do Prostějova. Třeba se ho pokusí vyhledat tam. A pokud by to udělala dneska večer, pak Oldřich z Chlumu u toho nebude.

„Ty lotře,“ zarazil ho rázně, „modli se, aby ta holka za námi dneska večer zašla, protože jinak svou hrozbu splním.“

Diviš se jen pobaveně uculoval.

V Prostějově spávali vždycky na předměstí v zájezdním hostinci U Bezhlavého Tatara. Tenhle optimistický název dostal podnik před třiceti lety, když král Václav odrazil tatarské nájezdníky, kteří se marně snažili dobýt Olomouc. Podle pověsti se jejich oddíl vydal plenit sem. Tehdy v tomhle hostinci přenocovali dva trubadúři a jeden z nich vymyslel trik. Měl s sebou slabý drát, který používal na struny. Uvázal ho na sloupky vrat ve výši krku jezdce. Když se náčelník Tatarů v plném cvalu vřítil na dvůr, odskočila mu hlava od těla, jako by mu ji setnul neviditelný démon. Ostatní se vyděsili a uprchli.

Sotva Ota s Divišem odsedlali koně a slámou z nich setřeli pot, objevila se plavovlasá dívka. I ona přijela na koni. Pružně seskočila na zem a pánovitě křikla na podomka, aby se jí o zvíře postaral. Pak zamířila k maštali, odkud zrovna Ota vycházel ven. Bez náznaku sebemenších rozpaků k němu došla, položila mu ruce kolem ramen a políbila ho.

„My se známe?“ zeptal se váhavě.

„Určitě!“ ozval se za ním pobavený Divišův hlas.

„Ty si opravdu nevzpomínáš?“ podivila se a poodstoupila. „Jsem Hedvika, dcera správce Jaroše.“

„Ta Hedvika?“ vyhrkl překvapeně.

„Ta,“ potvrdila s lehkým pokývnutím hlavy.

Ota se otočil na svého přítele a nejdřív ho napomenul, aby se nešklebil a šel si po svých, tohle je soukromá záležitost. Pak se ale uvolil vysvětlit mu víc.

„Jaroš byl správcem ve dvorci mých rodičů v Zástřizlí. Než jsem z domu utekl, trochu jsem se Hedvice dvořil. Ale to jí bylo, hádám, deset let. A mně tak třináct nebo čtrnáct. Proto jsem ji hned nepoznal.“

„Jistě,“ potvrdil Diviš. Kdyby byli sami, dodal by, že se v tom zástupu obdivovatelek zjevně nevyzná už ani on sám. Ale před žádnou dívkou by svého přítele neshazoval. Chtěl je opustit, ale Hedvika ho zadržela.

„Milý Oto, ať tu zůstane. Já nepřijela křísit starou lásku. Tys mě opustil, já to obrečela, ale jak sám říkáš, byla jsem malá. Přijela jsem z jiného důvodu. Posílá mě moje paní. Sloužím tvé sestřenici Miladě, provdala se na Krakovec a dostala se do obrovských potíží. Kdosi se na hradě zmínil, že jsi se svým pánem v Olomouci, a tak mě poslala, abych tě požádala o pomoc.“

Tehdy doma v rodném Zástřizlí se sice Ota dvořil Hedvice, stejně jako několika jiným dívkám, ale jeho skutečnou láskou byla Milada. Byli skoro stejně staří a Miladě jeho pozornost lichotila. Byla to však rozumná dívka a vždycky odmítala projevy jeho zájmu. Byli vzdálení příbuzní, což by nebyla v případě manželství nepřekonatelná překážka, dispens od církve by si jistě vyprosili, na venkově se to tak striktně nebralo, ale věděla, že Ota jako druhorozený nezíská ze skromného rodinného majetku nic. Dříve nebo později bude muset dvorec svých rodičů opustit, a kdyby šla s ním, bude žít jako žebračka.

„Co se jí stalo?“ zeptal se polekaně panoš Ota. Hedvika se nad jeho úlekem nepatrně pousmála, neboť vždycky tušila, že mezi Miladou a Otou je víc než jen příbuzenství.

„Nedávno se na Krakovec provdala,“ vysvětlovala věcně. „Ale nebylo by lepší promluvit si o tom u stolu?“

„Taky myslím,“ souhlasil hned Diviš. Pak se káravě podíval na svého přítele a tiše dodal: „To je zajímavé, sotva tě políbí hezká holka, mizerné počasí ti nevadí. Mě ale nikdo nepolíbil a já bych si svařené víno dal.“

Za chvíli už seděli u masivního stolu se širokou trnoží, jejíž nohy přesahovaly desku stolu a vybíhaly až do uličky, takže o ně občas nepozorný host k pobavení ostatních zakopl. Šenkýř sliboval, že je nechá zkrátit. Pokud se panoš Ota pamatoval, sliboval to od té doby, co sem spolu s Oldřichem z Chlumu občas zavítal, ale dosud to neudělal. Rudolící šenkýř obratně překročil vyčnívající konec nohy a na stůl postavil tři džbánky, z nichž lákavě vonělo koření. Pak odběhl pro ošatku s plackami a mísu s pečenými vepřovými plátky v cibuli. Byl čas zabíjaček.

Ota zdvořile Hedvice připil, a zatímco se Diviš hned pustil do jídla, pozorně si dívku prohlížel. Byla opravdu hezká, ale oči ani ústa se neusmívaly. Ba co víc, navzdory tomu, že hovořila lehce a snažila se žertovat, zdála se mu zatrpklá. Málokdo se vyznal v ženském pohledu tak jako on. Chápal Hedviku, její paní hrozilo nebezpečí, a to se vždycky přenášelo i na služebné. Hedvika sloužila Miladě na Krakovci jako komorná a byla tedy nejspíše její důvěrnicí.

„Nevím, jestli vůbec Krakovec znáte,“ začala rozvážně dívka a rukou si upravovala své světlé vlasy. Jako svobodná je neměla zavinuté loktuší, ale jen stažené pestře vyšívanou čelenkou. Už se zřejmě trochu uklidnila a přestala se nakrucovat a předvádět. Teď hovořila soustředěně a klidně.

„Kdysi býval Krakovec obyčejný dvorec, o moc lepší než statky kolem nebyl. Pak vesnici a ještě pár dalších koupil urozený rytíř Kašpar z rodu pánů z Boskovic. Ten dvorec přestavěl na tvrz s kamennou věží, do které se i s rodinou odstěhoval. To bylo někdy před třiceti lety. Od té doby Krakovec pořádně opevnil, takže dneska vypadá jako malý hrad. Nu a příbuzní loni dohodli sňatek jeho syna Michala s mou paní. Nemyslím si, že by to bylo šťastné manželství. Ale to není má věc, že?“

„Ne, to rozhodně není. Navíc se na tom stejně nedá nic změnit,“ potvrdil rozmrzele panoš Ota. Znal svou rodinu a věděl, že jeho otec Sulislav, stejně jako strýc Menhard by byli ochotní provdat kohokoli z rodiny třeba do pekla, pokud by to bylo pro ně výhodné. Kdo ví, jak by skončil on, Ota, pokud by se kdysi nevzepřel a neutekl. Bylo mu jasné, že se Milada rozhodně nevdávala z lásky.

„Jenže právě to je okolnost, která jí ještě přitížila,“ pokračovala klidně Hedvika. „Abys rozuměl, před třemi týdny zavraždili jejího manžela v lese kousek za Krakovcem. V srdci měl vraženu Miladinu dýku, a i když měl u sebe peníze, vrah ho neokradl. Tu věc vyšetřoval prostějovský rychtář a samozřejmě obvinil paní Miladu. Zatím je uvězněná na Krakovci. Já jsem stihla utéct, ale ještě předtím mi paní Milada dala nějaké peníze a nařídila, abych tě našla a poprosila o pomoc.“

„Kdy ji budou soudit?“

„To se zatím neví, ale skoro určitě před začátkem adventu. To se má v Prostějově konat sezení místních urozených rodů, pořád se hádají, ale chtěly by se smířit. To je příležitost, aby zasedl královský soud, pokud ovšem dorazí brněnský sudí. Alespoň tak to prostějovský rychtář vykládal na Krakovci.“

„Kde byla tvá paní ten den, kdy jejího manžela zavraždili?“

„Doma, a pak právě v tom lese, kde k vraždě došlo.“

„Proč tam šla?“

„Manžel Michal jí poslal vzkaz, aby za ním přišla. Ten vzkaz jí vyřizoval jeden z vesničanů, ale když ho rychtář vyslýchal, na svou duši odpřisáhl, že žádný vzkaz nenesl a s paní Miladou vůbec nemluvil. Je pravda, že toho vesničana v tvrzi nikdo nezahlédl, takže vznikly pochybnosti, zda ten den spolu vůbec mohli mluvit.“

„Jak se ten svědek jmenuje?“

„Někdo z vesnice, omlouvám se, ale jméno jsem už zapomněla. Takové obyčejné, snad si vzpomenu.“

„Hedviko, upřímně, věříš v nevinu své paní? Jak jsi sama řekla, to manželství se nevyvedlo.“

„Mnoho manželství se nevyvede. Ale kolik skončí vraždou?“ pokrčila neurčitě rameny. Napila se zhluboka, pak sklopila pohled k zemi a dodala: „Pokud to však udělala, já bych ji rozhodně neodsuzovala.“

„Co myslíš ty, Diviši?“ obrátil se panoš Ota na svého přítele, který se zatím najedl a teď se pohodlně rozvaloval na lavici a sledoval je.

„Milada asi není hloupá. I když ji neznám, soudím podle toho, že jako jedna z mála dívek v tomhle království odolala tvým svodům, mám pravdu?“

„Diviši, mluv k věci!“ ostře ho napomenul panoš Ota.

„Já právě mluvím. Rozuměl bych tomu, že se chtěla zbavit manžela. Ale proč tak pitomě? Zabije ho vlastní dýkou, kterou nechá vraženou v jeho těle. Nechá mu peníze, jako by chtěla do světa vykřičet, že to nemohli být lapkové. A stane se to přesně v den, kdy ji někdo do toho lesa vyláká a ona nemůže věrohodně vysvětlit, proč tam vůbec šla. Ne, takhle by žádná rozumná ženská nejednala. Letos jsme řešili tři mordy. Všechny byly na první pohled jasné, protože je spáchali pitomci. Ale ani jeden zločinec nebyl tak hloupý, aby jednal stejně průhledně a naivně jako ta tvá Milada, pokud by to doopravdy spáchala.“

„Souhlasím,“ přikývl vděčně panoš Ota.

„Takže ty se toho případu ujmeš?“ zeptala se Hedvika.

Diviš měl pocit, že to neříká bůhvíjak radostně.

„Jistě,“ potvrdil panoš Ota. Zaváhala a pak ho objala. I když byli v šenku, políbila ho. Ne že by se tu něco takového občas nedělo, ale v takovém případě šlo vždycky o nevěstky. Hedvice však byla v tu chvíli její pověst zjevně lhostejná.

„Jsi opravdu rytíř,“ řekla a pak s náznakem uzardění tiše dodala: „Má paní mi ještě nařídila, abych se ti za ni odvděčila. Ostatně, kdysi jsme spolu chodili, nebo snad ne?“

II. KAPITOLA 

Venku se setmělo a stále sněžilo. Panoš Ota objednal dvě jizby, což Hedvika ocenila nenápadným mrknutím, když je opouštěla a odcházela po schodech do podstřeší. Ota zůstal se svým přítelem Divišem. Jakmile osaměli, upozornil významně: „Dneska v noci budeme spát spolu, i když se mi příčí tvé chrápání.“

„Nemusíš se přemáhat, já to pro jednou bez tebe vydržím. Alespoň se pořádně vyspím. Celé noci vzdycháš a občas mluvíš ze spaní. To je samé: Má drahá, tvé oči jsou jako propasti, z nichž není návratu. Prostě hrůza.“

„Vymýšlíš si, a dost neobratně,“ odmítl to rezolutně jeho přítel. „Spíš vždycky jako špalek; i kdybych kvičel jako podřezávané sele, s tebou to ani nehne. Ale nechme hloupostí, situace je vážnější, než se může zdát.“

Diviš mlčky přikývl a napadlo ho, že se Ota drží zpátky nikoli proto, že by měl výčitky svědomí, ale nechce, aby se o jeho případném milostném poklesku dozvěděla jeho sestřenice Milada. Čekal, co mu chce povědět, protože oba toho zatím věděli o novém případu příliš málo.

„Znepokojují mne hned dvě okolnosti,“ pokračoval se soustředěným výrazem panoš Ota. „Ten mord byl zjevně pečlivě připravený. Pokud to neudělala Milada, a já tomu naprosto věřím, pak si musel dát zločinec práci, aby ji do toho namočil. Nenápadně jí ukradl dýku a pak ji trikem dostal do lesa právě ve chvíli, kdy to potřeboval.“

„Ten vesničan, co jí vyřizoval vzkaz, to sice popřel, ale musí skutečného zločince znát,“ přerušil ho netrpělivě Diviš. „Až si s ním promluví kat, on obrátí. Pokud ho nebudou chtít katovi vydat, promluvím si s ním já. Není nic snadnějšího než zjistit pravdu.“

„Pokud by zločinec neměl před námi tak velký časový náskok, měl bys samozřejmě pravdu,“ nesouhlasil panoš Ota. „Prostějovský rychtář vyšetřoval ten zločin nejspíše hned, jak se stal. Chvíli ovšem trvalo, než tam dojel, nechal se pohostit, teprve pak vyslechl svědky, takže od té doby, co pátrání uzavřel, uplynuly už nejméně dva týdny. Pokud si dal vrah tolik práce, aby svalil podezření na paní Miladu, nebude přece čekat, až toho venkovana začne vyslýchat znovu někdo jiný a nejspíše chytřejší, než byl rychtář. Vsadím se o svou čest, že ho najdeme mrtvého.“

„Dvě poznámky! Za prvé, byla by to pravda, pokud by zločinec věděl, že nás Hedvika požádá o pomoc. Protože jinak by si určitě zemské soudy nedaly tolik práce, aby svědectví ověřovaly. A za druhé, sázet svou čest mi připadá s ohledem na tvou slabost pro ženy stejně zbytečné jako nabízet prázdný měšec.“

„Na svou čest si potrpím stejně jako na upravené vlasy,“ zasmál se pobaveně panoš Ota. „Já se obvykle nesázím proto, abych prohrál. Vrah musí mít přístup do soukromých komnat pánů na Krakovci. Jak jinak by se k Miladině dýce dostal? Jistě tedy sleduje, co se tam děje. Nemohlo mu ujít, že Hedvika zmizela. Předpokládám, že se s nikým nerozloučila a nikomu z rodiny zavražděného Michala nevysvětlovala, co jde zařizovat. Vrah tedy musel o jejím odchodu přemýšlet. Pokud není hloupý, a to on rozhodně není, pak si musel spočítat, že šla hledat pomoc pro svou paní.“

„Pokud by někdo svědka zabil, bude to úřadům podezřelé.“

„Kde to žiješ? Podezřelé by to bylo našemu pánovi, ale jiní soudci jsou, mírně řečeno, nedůvtipní. Chtějí mít svůj klid. Vrah navíc svědka odstraní šikovně, aby to vypadalo jako nešťastná náhoda. A co s tím naděláš? Výpověď vyslechl prostějovský rychtář a zapsal ji, tím je platná a těžko zpochybnitelná.“

„Ty ale umíš být otravný,“ bručel mrzutě Diviš. Svého přítele vždycky uznával, protože z hlediska logického myšlení se téměř vyrovnal jejich pánovi, ale nahlas to přiznat nechtěl. Ovšem ani Ota neměl vždycky pravdu. Jediný, kdo byl podle Diviše neomylný, byl Oldřich z Chlumu.

„Začal jsem tím, že mne znepokojují dvě okolnosti,“ ujal se znovu slova panoš Ota a kývl na šenkýře, aby jim donesl ještě dva džbánky s vínem. Nebylo špatné a přitom nijak silné. „Zatím jsme hovořili jen o té první. Zkus přijít na to, která je ta druhá okolnost.“

„Chceš mě nachytat?“ pokrčil dobromyslně rameny Diviš. „Hovořili jsme přece o obou. Dýka a falešné svědectví.“

„Ne! Tou první okolností je přece hypotéza, že se vrah zbavil Miladina manžela tak, aby podezření padlo na ni. Dýka a falešné svědectví patří z tohoto hlediska k sobě. Druhá okolnost mne znepokojuje mnohem víc. Proč? Ten, kdo by se chtěl zbavit jen toho rytíře, prostě ho v lese zabije. Pokud by nezanechal stopy, nikdy by se na něj nepřišlo. Jenže on si s tím dal spoustu práce, a to znamená, že se chce zbavit obou, tedy i Milady. V tom případě jí hrozí nebezpečí stále. Zločinec má nějaký plán, jenže pokud se tam objevíme a začneme pátrat, mohl by ztratit nervy a jednat jinak.“

„Kdyby se chtěl zbavit obou, milý Oto, mohl je přece zabít společně, když je oba vylákal do lesa. Pokud by tam nenechal žádné stopy, nenašli by ho, jak jsi správně řekl.

Jenže on to udělal strašně složitě a riskuje mnohem víc. Proč?“

„To zatím nevíme, ale právě toho se děsím.“

„Třeba si děláš zbytečné starosti. Mohla zasáhnout náhoda. Třeba chtěl zločinec v tom lese zamordovat i Miladu, ale minuli se a ona odešla dřív, než to stihl.“

„Nesmysl, drahý Diviši. Pokud by chtěl zabít oba, proč by si dával tu práci a ukradl Miladinu dýku?“

„Máš pravdu, to není logické. Zítra si tedy musíme přivstat a pospíšit si, abychom tvou Miladu ochránili. Kdo ví, co jí hrozí!“

„Až na to, že jsi přiznal mé úvaze jistou logiku, nic z toho, cos právě řekl, příliš logické není,“ povzdechl si s hranou útrpností panoš Ota.

„Jednou člověk přizná, že máš pravdu, a ty hned roupama nevíš, co bys. Co jsem zase řekl špatně? Víme, co paní Miladě hrozí? Nevíme. Musíme ji chránit? Musíme. Proto bychom si měli pospíšit. A zkus říct, že to tak není!“

„Není, milý Diviši. Nejprve drobnost. Není to má Milada, to jen pro přesnost. Aktuálně jí nejspíše nebezpečí nehrozí. Když už si dal zločinec tolik práce, aby ji obvinili z vraždy, proč by jí ubližoval a komplikoval si plán, který má zřejmě dobře vymyšlený. Zatím o nás přece neví! V ohrožení Milada bude, až se tam oficiálně objevíme. Potíž ovšem je, že na Krakovci nemáme žádnou pravomoc. Vůbec nás k ní nemusí pustit. Ne, na to musíme jinak. Zítra tam vyrazí jen jeden z nás, druhý tady počká na našeho pána a současně zdrží tu holku.“

„Aha, takže se mě zbavíš, já pojedu na Krakovec a ty si tu budeš zatím užívat.“

„Klidně to uděláme obráceně a užívat si budeš ty,“ usmál se trochu rozmrzele panoš Ota, protože sice světec nebyl, ale někdy ho podobné poznámky unavovaly. Jemu přece vůbec nešlo o Hedviku, ale o to, jak zachránit Miladu.

Diviš to pochopil a zabručel: „Promiň!“

Panoš Ota přikývl a hned pokračoval: „V první řadě si musíme všechno obhlédnout sami, protože na cizí úsudek se spoléhat nedá. Ovšem nenápadně, aby zločinec netušil, že se něco děje. To znamená, že musíme Hedviku zdržet tady.“

„Ty jí nevěříš?“

„Co říkává náš pán? Věřit si můžeme jen my tři mezi sebou. Nejde o to, že by nás Hedvika chtěla zradit, ale je to povídavá ženská. Může nadělat škodu naprosto nechtěně. Nejhorší je, když nám ženská začne pomáhat při vyšetřování. Paní Ludmile z Vartemberka přece věříme, a přece jí náš pán mnohé věci vyloží, až když je vyšetřování uzavřeno.“

„Když měli po svatbě, rád se jí pochlubil dřív, než odhalil zločince,“ souhlasil Diviš. Znal pár případů, které v dobré vůli Ludmila z Vartemberka zkomplikovala. Pak už byl jejich pán opatrnější. Ostatně, Diviš se ke své ženě choval stejně.

„Tak vidíš,“ pokyvoval hlavou panoš Ota. „Naše bezstarostnost by ovšem měla ještě jedno nebezpečí. Jakmile se Hedvika na Krakovci objeví, začne se zločinec logicky ptát, proč se vrátila a co je to za chlapy s erbem českého krále na pláštích, kteří ji doprovází. Pokud se tam však objeví jen jeden z nás, nejraději v převleku za pocestného, pak ho nevarujeme a určitě se něco užitečného dozvíme. Budeme dopředu vědět, jak má náš pán zasáhnout, až ho tam přivedeme.“

„To zní logicky,“ připustil jeho přítel. Sám sobě se divil, jak je toho dne vstřícný. Jediným důvodem mohlo být, že nebezpečí hrozí Otově příbuzné. A to bylo pro něj totéž, jako by chtěl zločinec ublížit někomu z jeho rodiny.

„Takže probereme už jen to, co tam budu dělat,“ nadhodil nevinně panoš Ota.

„Hele, ty pacholku, víš dobře, že pojedu já, protože s tebou tu Hedvika ochotně zůstane, zatímco já bych ji musel asi zamknout, aby mi neutekla,“ zarazil ho Diviš suše.

„Takže co bych tam měl podle tebe přednostně zjistit?“

„Tři věci, milý Diviši. Za prvé, kde vězní paní Miladu, jak ji hlídají a jak bychom se k ní mohli případně dostat. Tajně nebo třeba i násilím, pokud nás k ní nebudou chtít pustit. Za druhé, co se stalo s tím venkovanem, který proti ní falešně svědčil. Škoda že si Hedvika nepamatuje jeho jméno, ale ty ho určitě snadno zjistíš. A za třetí, co se o tom zločinu povídá mezi lidmi a zda si někdo něčeho podezřelého nevšiml. Prostě obvyklé věci.“

„Jistě, obvyklé věci,“ přikývl Diviš a dopil džbánek. Pak se zadíval k oknu. Bylo malé a z větší části zakryté okenicí, aby ze šenku zbytečně neunikalo teplo. Škvírou mezi křídly okenice bylo vidět, že venku stále sněží.

„Vypadá to, že se počasí trochu umoudřilo,“ řekl s nepřeslechnutelnou ironií. „Ale já jsem voják, na nočních vartách jsem zažil mnohem větší nečas. Je zřejmé, že hrajeme o čas, navzdory tvému přesvědčení, že zatím naší paní Miladě nebezpečí nehrozí. Je to tak správně, naší paní Miladě? Já ji totiž s tvým dovolením přijal za svou. Vyrazím hned. Počkej, neprotestuj. Je ještě jeden důvod, abych odjel. Pokud tu máš Hedviku udržet, musíš jí dát jistou naději, že zúročí své půvaby. Ale co bych vykládal zrovna tobě, ne?“

„Tak se mi zdá, že tě náš pán nakazil,“ povzdechl si panoš Ota. I v jeho hlase však zněla pobavená ironie. „On se taky umí chovat jako kuplíř, ale vždycky to zaobalí do hávu povinností a křesťanské spravedlnosti. Takže ty si budeš užívat venku ve sněhové vichřici a mě necháš trpět v blízkosti půvabné dívky.“

„Jistě, každý má dělat to, na co stačí,“ popichoval ho pobaveně Diviš. „S tou holkou nijak nepospíchej. Víš, že jsem těžkopádný a chvíli mi bude trvat, než zjistím všechno, co po mně chceš. Musíš ji tu udržet déle než jen tuhle jednu noc.“

„Nebudu vtipkovat, a proto seriózně odpovím, neboj se, času budeš mít dostatek! Tohle je opravdu mimořádná situace a chápu, že odpovědnost za naše společné kroky nesu já,“ pokračoval s vážnou tváří panoš Ota a svému příteli podal váček se stříbrňáky. „Tady máš na mimořádné výdaje. Jsou to moje soukromé peníze. To pro jistotu, pokud by náš pán nechtěl vyšetřováním zatěžovat pokladnici našeho nejmilostivějšího panovníka. Protože Přemysl je někdy skoro tak šetrný jako ty, můj Diviši.“

„To jsou mi lichotky,“ zabručel drsně velitel Oldřichovy družiny a vstal. Ukryl váček, z háku na stěně sebral svůj plášť s erbem českého krále a vydal se do jizby v podstřeší. Vrátil se za chvíli převlečený za pocestného neurčitého původu, s prostým, ale teplým soukenným pláštěm přes ramena. Meč u pasu však potvrzoval, že není poddaným. A jizva na jeho tváři varovala každého, kdyby se k němu choval nezdvořile. V tomhle převleku vyšetřoval nejraději.

„Tak já si jdu užívat a ty tu zatím trp,“ řekl Otovi ve dveřích, ale rychle je za sebou zabouchl, protože venku foukal silný vítr. Pospíchal k maštali, aby osedlal svého milovaného grošáka. Už se na svůj úkol těšil, protože bude vyšetřovat samostatně, nikdo mu do toho nebude mluvit. Alespoň Otovi ukáže, že umí totéž, co on. Vzápětí ale sám sebe pokáral, protože byl toho dne opravdu smířlivý. Tady přece nešlo o to, aby se vytahoval, ale musí pomoci Otově sestřenici.

Panoš Ota se po odchodu svého přítele v šenku dlouho nezdržel, i když si na uprázdněné místo k jeho stolu okamžitě přesedli dva dobře oblečení kupci z Brna. Byli hovorní a začali se vyptávat, protože pochopili, že patří k družině významného královského úředníka. Na svůj účet mu dokonce chtěli objednat džbánek, ale Ota se jim zdvořile omluvil, že má za sebou těžký den a odešel do své jizby. Nebyl ve skutečnosti tak ospalý, ale neměl chuť rozprávět s lidmi, které neznal a k ničemu momentálně nepotřeboval. Takové rozpravy považoval za ztrátu času. Odstrojil se a ulehl. Protože Diviš odjel, měl široké lůžko jen sám pro sebe. V zájezdních hostincích spávali na lůžku vedle sebe někdy i tři nebo čtyři hosté, aby ušetřili, protože se neplatilo za osobu, ale za jizbu. Sotva však začal dřímat, kdosi zabušil na dveře a pokusil se je otevřít. Ota byl opatrný, pokud spal mimo Bezděz, zajišťoval je na závoru. Vyskočil a sáhl po meči, který nechával ležet vždycky na dosah ruky.

Otevřel a na prahu stála Hedvika v dlouhé plátěné košili. Na nohách měla své cestovní střevíce a přes ramena si přehodila šedý plášť, ale navzdory tomu se chvěla zimou, protože tady nahoře se nikde netopilo.

„Proč jsi za mnou nepřišel?“ zeptala se vyčítavě.

Ota ustoupil, aby mohla vejít. Nejprve dveře zase zajistil závorou a pak mlčky ukázal na lůžko. Ochotně shodila z ramen plášť a vklouzla pod pokrývku. Košili si však na sobě nechala. V jizbě bylo opravdu chladno. Ota se uvelebil vedle ní. Přitulila se k němu a postěžovala si: „Je mi zima.“

„To tak kolem svatého Martina bývá,“ opáčil dobromyslně.

„Za to nemůže svatý Martin, ale smutná věc, pokud je chlap dřevo a neumí holku rozehřát,“ pokárala ho. „Proč jsi nepřišel? Pak jsem náhodou z okénka zahlédla tvého přítele, jak odjíždí na koni. Něco nečekaného?“

„Služba královskému prokurátorovi není snadná,“ vyhnul se panoš Ota odpovědi.

„Chápu. Jenže v tu chvíli mi došlo, že budeš sám. A když ses neobjevil, přišla jsem za tebou já. Nemysli si o mně prosím nic špatného. Neboj se, nejsem panna a vím, co muž potřebuje. Já vlastně od dětství myslím jenom na tebe. Takže je asi ten správný čas, abychom naše dávné sny uskutečnili, co o tom soudíš?“

Existovaly situace, kdy normálně myslící muž obvykle nesoudil nic. Jednou z nich byla právě tahle. Panoš Ota Hedviku objal a políbil. Vášnivě mu vyšla vstříc, samotného Otu překvapilo, jak dravě a pánovitě si ho vzala. Milovali se dlouho a nakonec vyčerpáním usnuli.

III. KAPITOLA 

Když ráno panoš Ota otevřel oči, byl na lůžku sám. Sáhl vedle sebe na zmuchlané prostěradlo. To místo se mu zdálo chladné, jenže než to stačil domyslet, rozlétly se dveře a do jizby vrazila Hedvika. Na sobě měla svou noční plátěnou košilku, na bosých nohách střevíce, tváře zčervenalé chladem a byla celá zadýchaná. Košilku ze sebe shodila a okamžitě se vrhla na lůžko. Přitiskla se k Otovi, aby se trochu zahřála.

„Kdes byla?“ zeptal se podezřívavě.

„Kde asi? Na dvoře. Já vím, že tu máme noční nádobu, ale chápeš, že jsem se styděla jít na ni. Co kdyby ses probudil,“ vykládala a trochu se od něj odtáhla. „Potřebuju zahřát, na co čekáš?“

Ota se uličnicky ušklíbl a pak jí začal dýchat na krk, ramena a paže.

„Tak jsem to nemyslela,“ vyhrkla nejprve rozmrzele, ale když pochopila, že ji jen škádlí, rozesmála se a objala ho kolem krku. Její prsty zavadily o šňůrku, na které byl zavěšený stříbrný medailon. Se zájmem si ho začala prohlížet. V noci to nešlo, byla tma. Na jedné straně byl vyrytý erb pánů ze Zástřizlí, na druhé Otovo jméno a loňské datum.

„Hezké,“ řekla se zájmem. „Proč je tam ten rok?“

„Abych nezapomněl,“ odpověděl a medailon jí ohleduplně vzal.

„Takže ho máš od nějaké dívky,“ konstatovala s náznakem žárlivosti.

„Máš pravdu, dala mi ho jedna abatyše. Bylo jí asi sedmdesát let a je to díky za to, že jsem zachránil pověst jejího kláštera,“ vysvětlil po pravdě.

„Takže ti na něm asi příliš nezáleží. Co kdybys mi ho dal? Budu mít alespoň památku, protože mě stejně brzy necháš. Jako všechny ostatní.“

„Záleží mi na něm víc, než si myslíš. Neustále mi totiž připomíná, že nezáleží na tváři, zda je mladá a krásná nebo stará a svraštělá. Štěstí si totiž nevybírá podle tváří lidí, ale podle jejich srdcí.“

„Nevadí, stejně se budu brzy vdávat,“ odsekla uraženě. Ale vzápětí jako by si uvědomila, že prozradila něco, co nechtěla, dodala pokorně: „Samozřejmě pokud mne někdo bude chtít a má paní to dovolí.“ Víc povědět nestihla, protože se dveře hlučně otevřely. V tom chvatu je totiž nezajistila závorou. Ještě než se otevřely úplně, ozval se z chodby hlas Oldřicha z Chlumu: „Oto, Diviši, vstávat!“