Vlastimil Vondruška

KŘIŠŤÁLOVÝ KLÍČ

Falknovská huť

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8773-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8774-2 (mobi)

Mé ženě Aleně 

I. část 

STĚHOVÁNÍ 

Já, Ignác Heřman, otevírám tuto pamětní knihu roku Páně tisícího šestistého devadesátého pátého, na den svatého Jiří, a chci do ní po pravdě zaznamenávat vše, co bude v křesťanském světě hodno zaznamenání. Hodlám totiž opustit rodnou Šumavu, abych hledal pro sebe a svou rodinu nové a jak doufám lepší živobytí. Ač zklamán, nebudu odcházet s hořkostí v duši, neboť jsem na Šumavě prožil spoustu pěkného a naučil se sklářskému řemeslu. Bude mne doprovázet má dobrá žena Anna a synové Leopold, Johann a Matyáš. Ale co víc, odvážím si tajemství, které má cenu zlata a díky němuž se snad bude mít má rodina lépe.

I. KAPITOLA 

Ignác Heřman pracoval na vimperském panství u huťmistra Michaela Müllera. Tady se narodil, neboť jeho otec Andreas Herman utekl z Bavorska v časech hrozné války, která třicet let sužovala křesťanský svět. Od té doby pracoval v Helmbašské huti jako sklář. I Ignác se původně jmenoval Herman jako jeho otec, ale oženil se s dcerou uhlíře Jahody z Vogelsangu. Kudrnatá a sluncem ošlehaná Anička byla nejkrásnější dívka na celém panství a ucházel se o ni dokonce vrchnostenský myslivec, ale vzala si Ignáce. Anna pocházela z české rodiny, a protože se nedokázala naučit pořádně německy, musel se Ignác naučit česky. Šlo mu to dobře, měl na učení dobrou hlavu, a tak se z něj nějak přirozeně stal Heřman. Na verštatu u pece se hovořilo jen německy a tam zůstal Hermanem, ale občas na něj skláři ironicky pokřikovali: „Also was, du Heržman?“ Ale když mu Anička v noci na lůžku šeptávala do ucha: „Ty můj Heřmánku,“ byly všechny posměšky zapomenuty. Český jazyk se Ignácovi líbil, byl zvonivější, mazlivější a byl to jazyk království, v němž žil. Anna navíc nesnášela oslovení Annachen, ale její děti od mládí používaly oba jazyky.

Když otec učil mladého Ignáce foukat sklo, vyrábělo se na celé Šumavě jen z nazelenalé skloviny, celkem čisté, dobře utavené, ale přece jen nazelenalé. Jak záviděli Benátčanům, kteří uměli dělat sklo čiré jako křišťál. Díky němu vyráběli muránští skláři po celé generace své poháry pro dvory panovníků, velmožů a zámožných kupců. Způsob tavby si skláři z ostrova Murana úzkostlivě chránili a v Benátské republice hrozil trest smrti každému, kdo by tohle státní tajemství vyzradil.

Huťmistři na obou stranách Šumavy zkoušeli utavit sklo podle benátského vzoru, ale marně. Nikdo nedokázal odhalit trik, jak sklo zbavit nazelenalého nebo šedavého odstínu a jak to zařídit, aby se podobalo žádanému křišťálu. To až Ignáce jednou napadlo přidat do písku místo drceného vápence jemnější plavenou křídu. První tavbu provedl sám huťmistr, ale výsledek za moc nestál. Sklo bylo rozhodně lepší, ale pořád nebylo benátské. Bylo matné a šedavé. Přesto dal huťmistr Müller Ignácovi za jeho nápad tři rýnské zlaté, což byla v podstatě almužna, ale Ignácovi se peníze hodily, protože jeho žena tehdy zrovna čekala třetí dítě.

O několik měsíců později se podařilo Michaelu Müllerovi utavit sklo, které bylo čiré jako horská bystřina, a tím si zajistil slávu a majetek. Na vimperské panství se začali sjíždět obchodníci z celého Českého království i z Bavorska. Zvláště kupci ze severu země byli nadšení, protože tohle sklo bylo nejen čiré, ale současně tvrdé a umožňovalo zdobit ho rytím stejně jako horský křišťál. To skýtalo při rafinaci netušené možnosti. Kolem Šenova, Polevska a Chřibské působili nejlepší řezáči a rytci v Českém království. Měli dokonce svůj cech. Rytci horského křišťálu se nejprve opatrně, ale pak s nesmírným nadšením vrhli do zdobení křišťálových pohárů ze Šumavy. Obchodníci je vozili za hranice a vydělávali na nich.

Jednou po práci zastavil Ignác huťmistra a zdvořile ho požádal, zda by mu nemohl na mzdě přidat, protože to byl on, koho napadlo používat plavenou křídu. Michael Müller mu však ostře vyčinil, že jak sám ví, jeho nápad byl k ničemu. On mu za něj navzdory tomu ve své dobrotě zaplatil. To, že jejich sklo vypadá tak, jak vypadá, je jeho objev, protože kmen pro tavbu připravuje jinak a po svém. A nevidí jediný důvod, proč by měl kterémukoli ze sklářů dávat více, než si na verštatu vydělá.

Ignác mu nevěřil. Tajně pak celý rok svého huťmistra sledoval, když v ústraní míchal s pískem suroviny pro novou tavbu. Samozřejmě mu neušlo, že se na jejich huť začala místo potaše dovážet z Krušných hor soda. Věděl také, že huťmistr nakupuje z Plzně plavenou křídu. Jenže netušil, v jakém poměru je s pískem míchá a co do kmene ještě přidává.

Michael Müller si však dával pozor a skláře od pece po práci vždycky vyhnal. To nebylo obtížné, rádi odložili píšťaly a šli na pivo nebo udělat něco málo na svých políčkách, která měli na mýtině nedaleko hutě.

Až jednou se Ignác odvážil ukrýt za hromadou dřeva, složeného u pece k vytápění. Byla v něm malá dušička, ale Michael Müller ten den spěchal a neprohlédl okolí pece tak pečlivě jako jindy. A tak se Ignác jeho tajemství dozvěděl. Do nízkého roubeného domku, který stál v řadě s obydlími ostatních sklářů, se vrátil až za tmy.

„Kde ses toulal?“ zeptala se ho dobromyslně žena a rychle utíkala k peci pro hrnec s polévkou. Jeho tři synové seděli na podlaze a prostřední Johann bratrům cosi vyprávěl. Oba ho napjatě poslouchali, i když malému Matyášovi byly teprve dva roky a určitě nemohl příběhu rozumět. Johann však byl vynikající vypravěč a kvůli nejmladšímu bratříčkovi doprovázel slova vzdechy, gesty a šklebením. Jakmile však spatřil otce, nechal vyprávění a všichni se hnali ke stolu, protože měli ukrutný hlad. Čekalo se jen na Ignáce.

Jeho otec Andreas Herman seděl na lavici u stolu a dřímal. Za poslední rok, co skončil s prací na verštatu, velice sešel. Byl ostatně už v požehnaném věku a své si odpracoval. Stejně jako na jiných hutích, měl i on nárok dožít tady a huťmistr přispíval rodině na jeho živobytí. Pokud však Andreas mohl, pomáhal jako noční hlídač. Ale slábl mu zrak a nakonec musel nechat i toho.

Jakmile se na stole ocitla mísa s jídlem, Ignác se pokřižoval a celá rodina se pomodlila. Pak uchopil do ruky lžíci, obřadně ochutnal a svou ženu pochválil. Tak to dělával pokaždé. Jedl rychle a mlčky, snědl ale jen několik soust a lžíci odložil, což bylo znamení, že se mohou do jídla pustit jeho synové. Otec Andreas a jeho žena jídali poslední.

Když byla mísa prázdná, houkl Ignác na rodinu: „A teď alou na dvůr. Práce je tam dost. Musím si promluvit s otcem.“

Jeho žena po něm vrhla krátký polekaný pohled. Nebývalo zvykem, aby měli před sebou tajnosti, ale poslechla a syny vystrkala ze dveří.

„Co se děje, Ignáci?“ zeptal se otec. I když byl stařec nad hrobem a u stolu mu náleželo poslední místo, protože na starých lidech při jídle nezáleželo, ve vážných záležitostech ho syn poslouchal na slovo.

„Vím, jak se taví křišťálové sklo,“ vyhrkl Ignác nedočkavě, ale přitom ztišil hlas. A dodal: „Je to, jak jsem říkal. Křída! Ale místo potaše se musí použít soda, ta nebarví. V tom je celý vtip. Viděl jsem huťmistra, jak míchá kmen. Sody stačí třetina ve srovnání s potaší. A ještě něco. Předtím, než se dal do práce, čistil písek přes plátno a pak ho projížděl magnetovým kamenem a odstraňoval zrnka, v nichž bylo železo.“

„Neviděl jsi ho, ale tajně sledoval,“ opáčil přísně otec. „To se nedělá!“

„A proč by měl bohatnout z mého nápadu on?“

„Nebyl jen tvůj. A pak, na téhle huti žijeme. Pokud je huťmistr zámožný, máme se dobře také my. Kdyby zchudl, skončíme o žebrácké holi. Když jsem ztratil doma v Bavorsku střechu nad hlavou a umíral hladem, tady mne a tvou matku přijali a pomohli nám.“

„Jenže to bylo ještě za otce našeho huťmistra. To není Michaelova zásluha,“ bojovně protestoval Ignác.

„To je jedno! Huť je náš domov, to si pamatuj. Proč jsi huťmistra sledoval? A proč mi vůbec o té věci vyprávíš?“

„Myslel jsem, že bych si zasloužil pár stříbrňáků. Když ne od něj, tak třeba jinde.“

„Chraň tě ruka Páně! Zradit svou huť, ty ses pomátl na rozumu? Dokud budu žít já, opovaž se něco podniknout! Zapomeň, cos dneska viděl, to ti nařizuji!“

Tím jejich vzrušený hovor skončil. Ignác otce ctil a vždycky ho poslechl na slovo. Udělal to i tentokrát, ale na objev nezapomněl, protože se nerad vzdával. Pokud šlo o jeho rodinu, byl vždycky paličatý a chtěl pro ni to nejlepší. Proč má mít huťmistrova manželka troje drahé šaty a dva čepce s krajkou, ale jeho Anička jen jedny do kostela, v nichž se kdysi vdávala, a pak už jen staré spravované pro práci doma?

Když na jaře Ignácův otec zemřel, pomodlil se za něj a dal sloužit dvě zádušní mše. Stal se hlavou rodiny, to mu bylo přesně pětatřicet let. Hned po pohřbu se vrátil k záležitosti s křišťálovým sklem. Zašel za huťmistrem a zdvořile ho požádal, aby mu přidal na mzdě. V huti byly čtyři dílny, ale jen jeho foukala ty nejsložitější kusy. Dílna starého Gerdla dělala dokonce jen prohlédací kolečka do oken, což byla práce, kterou by svedl i učedník. Přesto dostával Ignác stejně jako Gerdl a zbylí mistři.

„Jsi nejmladší mistr,“ vysvětloval mu Michael Müller. „Dílnu vedeš jen proto, že ti to místo uvolnil tvůj otec. Neříkám, jsi šikovný, ale na hutích vždycky rozhodoval věk. Co by řekli starší a zkušenější mistři, že mají míň než ty? Ne, nejde to!“

„Tak proč musím nejtěžší práci dělat pořád jen já?“

„Jak jsem řekl, jsi nejmladší.“

„A nemám snad zásluhu na tom, že tavíme křišťálové sklo?“

„To jsme si už jednou vyjasnili. Není to tvoje zásluha!“ odsekl nerudně huťmistr. Pak se zarazil, přísně stáhl obočí a vyjel na něj:

„Poslyš, Ignác, neprodal jsi to tajemství do Volar? Huťmistr Stegbauer začal tavit sklo podobné tomu našemu. Pokud jsi to udělal, sbal se a zmiz mi z očí!“

„Nic jsem mu neprodal,“ odsekl uraženě Ignác.

„Dobře,“ přikývl huťmistr a chvíli se mu díval upřeně do očí.

„Věřím ti, můžeš jít.“

Ignác šel, ale byl hluboce uražený. Stejně jako otec považoval Helmbašskou huť za svůj domov. Jenže proč by zůstával, když ho tu nečekalo nic lepšího než pomalu zestárnout ve službě huťmistrovi jako jeho otec a zemřít v chudobě. A stejný osud by měl nachystat i svým synům?

Děkan ve Vimperku jim při kázání neustále opakoval, že trpělivost a chudoba jsou údělem křesťanů. Ignác se považoval za dobrého křesťana. I huťmistra považoval za dobrého křesťana. Jenže pak si musel položit otázku, proč by měl být jeden křesťan chudý a druhý bohatý? A je-li někdo chudý, proč by měl být trpělivý? A na co by měl vlastně čekat, majetek nikomu sám od sebe do klína nespadne. Copak není právem každého pokusit se svůj osud změnit? Každý si samozřejmě musel vyprosit boží milost, ale současně si ji musel zasloužit. Třeba tím, že se dokáže rozhodnout a postarat o sebe sám. Bůh jistě přál spíše těm, kteří nenaříkali a s hrdě vztyčenou hlavou se snažili naplňovat odkaz evangelií. Neboť v nich se pravilo, že kromě víry ve spásu a Ježíše Krista je péče o rodinu nejvyšším posláním křesťanů. Tehdy se rozhodl, že Helmbašskou huť opustí. Ale nikdy nejednal zbrkle. Věděl, že velký životní krok musí pečlivě připravit.

Na Helmbašskou huť jezdívala řada obchodníků. Znal je jen podle vidění, protože s nimi jednal výhradně huťmistr. Ten nikdy neviděl rád, pokud se s nimi vybavovali skláři. Ignác začal kupce nenápadně pozorovat. Jak se chovají, co říkají, jaké mají tváře a oči, protože věřil, že se tak dá poznat muž poctivý.

Nakonec se rozhodl pro kupce z kamenického panství. Pokud věděl, pracovalo tam hned několik skláren, ale samozřejmě žádná tak dobrá jako jejich. Ze severních Čech k nim za obchodem přijíždělo několik mužů a musel pečlivě zvažovat. Bratři Hӧlzelové ze Šenova, Ondřej a Johann Jankeové ze Skalice, Kaspar a Johann Kittlové z Polevska. Všichni vypadali zámožně i důvěryhodně, ale nakonec se rozhodl pro jiného, který nevypadal na první pohled tak zámožně, choval se vždycky skromně a měl chytré laskavé oči.

Jmenoval se Georg Franz Kreybich a byl o dva roky mladší než Ignác. Když před sedmi lety přijel pro sklo poprvé, měl jen trakař. Na něj naskládal do bedny vyložené slámou zboží a s ním se vydal domů na sever do Šenova. S trakařem jezdil na Šumavu dva roky. A stejně tak na trakaři rozvážel zboží zákazníkům, prý až do Hamburku. Pomalu se zmohl a jednou přijel s povozem, který táhli dva dobře živení koně. Byl ctižádostivý a cílevědomý, to se Ignácovi líbilo.

Když se před Velikonocemi na huti objevil znovu, nedal Ignác na sobě nic znát. Věděl, že tu Kreybich přenocuje, stejně jako jiní dobří zákazníci. Po fajruntu odešel jakoby nic domů, ale oknem pozoroval huťmistrův dům. Když za soumraku vyšel šenovský kupec ven, aby si vyprázdnil měchýř, zadem oběhl domky a zastavil ho.

Rychle se představil a naléhavě ho prosil: „Musím s tebou mluvit, pane Jiří, ale huťmistr nás nesmí vidět.“

„Oč jde?“ zeptal se ostře Kreybich.

„O obchod. O výtečný obchod.“

„O dobrý obchod nezavadí člověk každý den,“ souhlasil opatrně. „Můžeš mi povědět víc?“

„Rád, ale ne tady. Zítra, až huť opustíš, zastav se u křížku na rozcestí. Tam se sejdeme.“

Kreybich na okamžik přimhouřil oči a pozorně si ho prohlížel. I on dal na první dojem. Tenhle sklář mu nepřipadal jako zločinec, který by ho chtěl v liduprázdném lese přepadnout a oloupit. Přesto ho pro jistotu varoval: „Vozím s sebou dvě pistole. Vždycky nabité.“

„Člověk musí být na cestách opatrný,“ souhlasil se zjevným rozladěním Ignác, „ale dobré obchody se neuzavírají pomocí pistolí, nýbrž rozumem.“

„Šikovně řečeno,“ přikývl Kreybich, který se definitivně rozhodl, že by to mohla být zajímavá nabídka, i když vůbec netušil, co mu může tenhle sklář nabídnout. „Počkám na tebe. Ale ještě drobnost, kradené zboží já nenakupuji.“

Ráno oznámil Ignác huťmistrovi, že má horkost a bojí se, aby to nebyl mor, který se prý objevil někde u Klatov. Zajde proto raději k lékaři do Vimperka.

„Jen jdi, dneska to vezmu za tebe,“ souhlasil bez rozmýšlení Michael Müller a pokřižoval se. Měl tolik zakázek, že si nemohl dovolit, aby stála celá dílna. On sám byl vynikající sklář a řemeslo rozhodně nezapomněl. „Bůh tě provázej! Ale pokud by to mor byl, nevracej se,“ řekl ještě a pospíchal k peci.

U křížku byl Georg Franz Kreybich první. Vypřáhl koně, a protože tu byla louka s dobrou trávou, nechal je, aby se v klidu pásli. Sám si sedl na kámen ke studánce a na klíně měl položené své pistole.

Ignác běžel a dorazil celý zadýchaný. Bál se, aby mu šenovský kupec neujel. Nejprve se ze studánky napil a pak mu prozradil, že umí vyrábět křišťálové sklo a je ochotný jeho výrobu zavést v některé huti na severu země. Podmínkou je, že si ponechá své tajemství a stane se předákem, který u pece povede výrobu a současně bude osobně připravovat kmeny pro tavbu. Za to chce slušný plat a podíl na zisku z prodaného skla. Pokud se dohodnou, mohli by přednostně vyrábět pro Kreybicha.

„Jistě, to by bylo pro můj obchod výhodné. Nemůžeš však slibovat za majitele hutě, komu bude prodávat. Ne každá huť u nás má navíc svého předáka. My mu říkáme grossmajstr, protože mistruje mistrům ostatních dílen u pece. Jenže to má smysl jen u větších pecí, kde jsou víc než dvě dílny. Takových ale moc není. V menších řídí výrobu sám huťmistr. Někdy dokonce pracuje s ostatními na verštatu. Helmbašská huť je velká, tady se předák uživí. A to jen proto, že váš huťmistr je bohatý a jezdívá jednat i za hranice. Ale i kdyby ses u nás stal grossmajstrem, budeš pouze stát u pece, obchod v rukách drží huťmistr, jinak by přišel na mizinu,“ upozornil věcně Kreybich. „A za druhé, proč nenabídneš své služby nějaké huti tady v okolí? Bojíš se, že by se ti to mohlo vymstít, protože jsi to tajemství huťmistrovi ukradl, je to tak, že?“

„Nic jsem neukradl!“ vykřikl Ignác, ale hned ztišil hlas. „Abys po benátsku utavil sklovinu, musíš do kmene, který u nás používáme, přidat dvě nové ingredience. Já přišel na jednu a náš huťmistr na druhou. Je to tedy společné tajemství, ale on se chová, jako by to byl jen jeho objev. Už toho mám dost! A proč nechci zůstat na Šumavě? Tady se sklo vyrábí skoro v každém údolí a je tu velká konkurence. Ale na severu se ho vyrábí méně a není určitě tak kvalitní jako naše, jinak by sem na Šumavu nejezdilo od vás tolik kupců. A tak jsem si spočítal, že tam některá huť za mé služby zaplatí určitě ochotněji a lépe než na Šumavě.“

„Chytrá úvaha,“ ocenil ji Kreybich. „Poptám se a až sem přijedu příště, povím ti výsledek. Ale nic neslibuji. Buď sbohem!“

Ignác byl z rozhovoru trochu zklamaný, i když mu bylo jasné, že jeho věc nemůže jít tak rychle, jak by si přál. Teď se musel obrnit trpělivostí. Dál se svou dílnou foukal u pece sklo a s huťmistrem probíral zakázky a přání zákazníků. Svou práci dělal, jak nejlépe uměl. A trpělivě čekal.

II. KAPITOLA 

Helmbašskou huť hodlal Ignác Heřman opustit po žních, hned jak se ze severních Čech dozvěděl odpověď. Práci předáka u pece mu nabídl Anton Hofman, majitel Křížové hutě ve Svoru, za podmínek, které si vymínil.

„Jaký je ten Hofman? A jak vypadá jeho huť?“ vyptával se zvědavě Kreybicha, který mu nabídku důvěrně tlumočil.

„Chtěl jsi sjednat dohodu a to jsem udělal,“ bránil se jeho otázkám šenovský kupec. Poprvé od chvíle, kdy spolu tajně jednali, vypadal trochu rozpačitě.

„Takže nějaký problém v tom je, mám pravdu? Má Hofman dluhy, je nespolehlivý, pije nebo o co tu jde?“ útočil nesmlouvavě Ignác. I když měl radost, že uspěl, nemínil riskovat. Žil chudě, ale celkem spokojeně. Nehodlal jít za vidinou bohatství bezhlavě. Pokud by se něco zvrtlo, on sám by případné potíže a chudobu vydržel, ale neodpustil by si, kdyby ohrozil svou rodinu.

V tu chvíli si bolestně uvědomoval, kolik riskuje. Vždyť se musel spolehnout jen na slovo muže, jehož ani pořádně neznal. A měl se vydat do míst, kde neznal nikoho. Dokonce ani netušil, zda nějaký Svor vůbec existuje. Najednou jako by na něj vše padlo a měl chuť si to na poslední chvíli rozmyslet. Možná bylo navzdory všemu jistější zůstat v Helmbašské huti, tady byl přece doma, přesně jak mu tvrdil jeho zemřelý otec. On sám byl v životě nejdále na jarmarku v Písku. Kreybich chvilku uvažoval. I když byl o dva roky mladší než Ignác, vždycky se choval uvážlivě a se zkušeností, jaká zdobí spíše stáří. Proto měl jako kupec úspěch. Obchod byl řemeslo jako každé jiné. Vyžadoval jisté vlastnosti a ty Kreybich rozhodně měl.

„Nechci ti lhát,“ přiznal vyrovnaně. „Anton je vzdálený bratranec mé manželky Margarety. Nestýkáme se a na jeho podnikání nemám žádný osobní zájem. Ale když jsi mne požádal o pomoc, napadl mne on. Musíš pochopit několik důležitých okolností. Sklárny u nás na kamenickém panství si nestojí špatně. Vyrábějí jiné zboží než vy na Šumavě a mají dostatek zákazníků. Nedělej si tedy iluze, že by tě většina z nich přijala s otevřenou náručí za podmínek, které sis určil. Prosím, jako skláře ano, o dobré je pořád nouze. Ale výrobě se daří a žádný majitel nebude riskovat, pokud jeho podnik prosperuje, aby cokoli měnil a přijal cizince, který by mu notabene začal mluvit do práce u pece. Všude musíš nejprve ukázat, co umíš. To znamená, že se můžeš se svými podmínkami ucházet o místo jen na huti, která má potíže. A to je právě Křížová huť ve Svoru. Anton Hofman je už starý muž a sám na všechno nestačí. Jeho syn je celkem dobrý obchodník, ale huti nerozumí. Předáka k peci nutně potřebují. Proto je Anton ochotný přistoupit na tvé podmínky, i když jsou, to ti říkám upřímně, hodně přemrštěné. Věř mi, nikdo jiný by je nepřijal. Pokud chceš opravdu k nám, jiné místo než Svor neznám. Takže teď víš opravdu všechno a je to jen na tobě.“

„Do zítra se rozhodnu,“ povzdechl si utrápeně Ignác.

„A ještě něco. Pokud opravdu dokážeš vyrábět křišťálové sklo, bylo by dobré, kdyby sis vzal s sebou svou dílnu. Jste na práci s tou sklovinou zvyklí. Skláři u nás jsou dobří řemeslníci, ale jsou to, jak říkává moje žena, čumáci. Všechno dělají po svém a odmítají přijmout jakoukoli novinku. Na Křížové huti je momentálně sklářů nedostatek. Anton neměl v létě na mzdy a skoro všichni mu utekli.“

Na to už neměl Ignác sílu vůbec reagovat. Se svěšenou hlavou se vydal domů. Anna stála u ohně a vařila. Nebyla zdaleka hotová, protože do večeře zbývala ještě spousta času. Synové Leopold a Johann byli na huti, kde pomáhali s úklidem, a malý Matyáš spal.

„Stalo se něco, Heřmánku?“ zeptala se překvapeně. Zřídka chodíval domů před soumrakem.

„Přijel Kreybich. Nabízí mi místo ve Svoru, ale nevím, co si mám o tom myslet,“ povzdechl si. Posadil se na lavici a žena mu nalila do otlučeného hrnku mléko. Podle huťmistra chránilo skláře před morem, pokud se u pece nadýchali škodlivého kouře. Proto dostávala každá rodina v měsících, kdy krávy na huti dojily, ráno zdarma plný krajáč.

Ignác se s chutí napil a pak ženě podrobně opakoval, o čem s Kreybichem hovořil. Stála k němu zády, míchala v hrnci kaši a pozorně ho poslouchala. Teprve když skončil, odstavila hrnec z ohně, aby jídlo nespálila, a obrátila se k němu.

„Ignáci, ty bys to strašně rád zkusil, je to tak?“

„Já ti nevím, Aničko. Nechce se mi žít pořád jen tady. Možná nás ve světě čeká štěstí. Ale třeba taky ne. Tady máme své jisté.“

„Jsi výtečný sklář. Ty nás uživíš vždycky. A pokud budeme mít pár týdnů hlad, nevídáno. Když byla před třemi lety neúroda, taky jsme hladověli, ale žijeme. Pokud odmítneš, budeš si to do smrti vyčítat. Jsem tvá žena v dobrém i zlém, jak říkal farář, když jsme se brali. Udělej to, co považuješ za správné a neboj se, my to spolu zvládneme.“

„Takže mám tu nabídku přijmout?“

„Rozhodně, nějak se světem protlučeme. Pokud to nevyjde, můžeš foukat sklo tam stejně jako tady. Ale věřím, že se prosadíš. Dneska se mi zdálo o Panně Marii a to je dobré znamení.“

„Miluju tě,“ řekl prostě, vstal, objal ji a zlíbal, až se celá ošívala.

„Teď ne,“ bránila se, když začala být jeho ruka dychtivější. Vždycky se styděla milovat se za denního světla. „Vařím a za chvíli přijdou chlapci. Heřmánku, nechme si to na noc.“

„Necháme,“ souhlasil dobromyslně. „Já tě budu milovat i v noci.“

„Ale no tak,“ plácla ho láskyplně přes ruku a obrátila se zpět k ohni.

Ignác ji opustil a vyšel ven. Smrčiny kolem hutě konejšivě šuměly, byl vlahý letní podvečer. Na opačné straně mýtiny pod masivním dřevěným přístřeškem polohlasně hučela pec, v níž se tavilo sklo pro zítřejší den. Mezerami mezi plackami z páleného jílu, které zakrývaly čtyři pracovní otvory, šlehaly špičky zarudlých plamenů. Sevřelo se mu srdce. Tohle byl domov, který chtěl opustit. Jenže Anička měla pravdu, do smrti by neměl klid, pokud by se neodvážil udělat krok za lepším živobytím. Jen Bůh věděl, jaký konec cesty svým věřícím uchystá.

Rozhlédl se a s uspokojením zjistil, že Wolf, jeho pomocník na verštatu, pracuje na zahrádce za domkem. V něm žil s Adélkou, hubatou holkou z Vimperka, kterou si přivedl na svatého Jana Křtitele, protože ji obtěžkal. Zamířil k němu. Tohle byla ideální příležitost promluvit si mezi čtyřma očima.

V rychlosti mu pověděl, že hodlá Šumavu opustit a byl by rád, pokud by šel s ním, protože jim šla práce u pece vždycky výtečně.

„A Kristián?“ zeptal se věcně Wolf. Kristián byl ještě chlapec, třetí do party. Dělal ty nejjednodušší práce, především připravoval baňky, z nichž se pak foukalo skleněné zboží. Byl synovcem Michaela Müllera, šikovný, ale líný a drzý.

„Ten tu samozřejmě zůstane,“ odpověděl příkře Ignác. I když o tom dosud nepřemýšlel, okamžitě dodal: „Baňkaře nám bude dělat můj syn Leopold. Naučil jsem ho myslím už dost.“

„Nejsem proti,“ zabručel Wolf. Nikdy moc řečí nenadělal. „Před Adélkou ale ani slovo!“

„Myslíš, že neumí mlčet?“

„To tedy neumí,“ ušklíbl se. „Huba jí jede jako šlejfířce. Ale nejde o to, že by něco prozradila huťmistrovi. Za pár dní se to stejně dozví. Nechám ji tady a nechci, aby mi dělala scény dřív, než je nutné.“

„Čeká tvé dítě!“ vyhrkl pobouřeně Ignác.

„Kdo ví, zda je moje,“ mávl otráveně rukou jeho pomocník.

„Sloužila v šenku a znáš to. Manželský slib jsme si zatím nesložili, tak co?“

„Ani tak to není správné.“

„Chceš, abych jel s tebou? Tak se starej o svoje záležitosti a mně dej pokoj,“ odsekl nakvašeně Wolf a vrátil se ke svému záhonku s cibulí.

Když se o týden později Adélka dozvěděla, že ji s sebou Wolf nevezme, rozplakala se a snad poprvé, co s ním žila, ztratila řeč. Teprve později, když se trochu uklidnila, na něho ječela, že se tu noc nikdo na huti pořádně nevyspal. Ráno si sbalila věci a uraženě se vrátila do šenku, kde vyrostla.

Ignác se dohodl ve Vimperku se svým známým formanem, který vlastnil dva povozy, že ho do severních Čech odveze. Na větší vůz s plachtou složil celý svůj majetek. Nábytek, peřiny, truhlici s oděvy, nádobí z kuchyně, sklářské píšťaly a hromadu nářadí po otci. Na druhý, ten byl menší a bez plachty, si svůj nevelký majetek uložil Wolf. Nade vším, co si ze Šumavy odvážel, kralovaly dva pytle s cibulí, kterou si vypěstoval a rád jedl. Na voze bylo místo i pro Ignácovy syny. Dospělí museli jít za vozem nebo si mohli chvíli odpočinout vedle kočího na kozlíku.

Se skláři se Ignác na rozloučenou opil, jak se slušelo a patřilo, ale Michael Müller ho ignoroval. Byl uražený, protože z jeho hutě skláři o své vůli neodcházeli. Pouze když vozy opouštěly huť, zastavil Ignáce a chladně ho upozornil: „Pokud zjistím, že vyrábíš sklo podle mého receptu, najdu způsob, jak tě potrestat. Buď sbohem!“

Cesta se protáhla, protože u Strakonic se zlomila osa menšího povozu a dva dny trvalo, než ji opravili. Pak strávili na výslovné Annino přání den na Starém Městě pražském.

„Kdy se sem zase dostaneme?“ vysvětlovala Ignácovi, i když každý takový den zbytečného zdržení ho stál třicet krejcarů, tedy celou polovinu zlatníku, které musel formanovi nad dohodnutou cenu zaplatit.

Do města s nimi směli i oba starší synové, zatímco o nejmladšího se slíbil postarat Wolf. Matyášovi se zamračený sklář věnoval i během cesty a jednou nenápadně Anna loktem šťouchla do svého manžela a tiše špitla: „Řekla bych, že už je mu líto, že to svoje nechal ve Vimperku.“

„Uvidíš, že si tam rychle opatří jiné. A to už bude určitě jeho,“ opáčil stejně tiše Ignác.

„Pokud bude jíst pořád tu svou cibuli, každá se mu vyhne velkým obloukem,“ ušklíbla se Anna. Nemohla mu odpustit, že opustil těhotnou Adélku. Ale chápala, že Wolf je pro jejich budoucí živobytí nezbytný, a tak se snažila nedávat mu své rozladění znát.

Na Starém Městě pražském Anna koupila nůž do kuchyně, protože ten jejich už stál za nic. „Tuhle útratu mi ale nemůžeš vyčítat,“ bránila se Ignácovu kyselému pohledu. „Ten bychom museli koupit stejně.“

„Vždyť já nic neříkám,“ odpověděl, protože jí nechtěl kazit radost.

Odpoledne, když se blížili k bráně, všiml si Leopold u ševce vysokých kožených bot. Protože bylo hezké počasí, byl bosý stejně jako jeho bratr. Na huti chodili takhle celé léto, boty si šetřili na zimu. Tady ve městě se po nich ovšem měšťané občas opovržlivě ohlédli. Bosí chodili jen žebráci a chudobná holota. Na takové si vždycky dávali pozor, aby je tihle lidé nechtěli okrást.

Leopold otci vysvětlil, že boty nutně potřebuje. Díval se na ně zamilovaně jako na nejkrásnější holku a se sepjatýma rukama úpěnlivě prosil: „Budu pracovat na verštatu celý den a nebudeš mi muset za práci půl roku vůbec nic platit. Moje staré boty dám Johannovi, stejně jsou mi malé. A ty jeho nestojí za nic. Takže budeme spokojení oba. Postaráš se o své syny a bude tě to stát jen tolik, kolik stojí jeden pár!“

„Odpoledne se dá vždycky se řemeslníky smlouvat,“ postavila se za něj jeho matka.

Ignác si povzdechl. Měl zatím v měšci peněz dost, ale kdo ví, jestli si tam na severu rychle vydělá jiné. Přesto se rozhodl, že mu vyhoví. I když měl své děti rád všechny stejně, nejstaršímu vždycky tak trochu nadržoval. Jeho žena na tom byla obráceně. Ta zase rozmazlovala nejmladšího Matyáše.

Švec se však ukázal jako nerudný muž, nepřístupný smlouvání.

„Berte, nebo nechte a jděte,“ vyjel na ně, když Anna odmítla zaplatit cenu, kterou požadoval.

„Tak půjdeme,“ řekl k překvapení rodičů Leopold. „Já je zase tak nutně nepotřebuju. Stejně nejsou dobře ušité.“

„Co si to dovoluješ, ty usmrkanče!“ rozkřikl se rudolící švec pobouřeně. „Mé boty jsou všude vyhlášené.“

„Opravdu, tak proč jsi je dosud neprodal?“ zeptal se sladce Leopold. „Ve špičce tlačí. A vidíš tenhle steh? Ten se ti taky zrovna moc nepovedl. Jdeme!“

„Zatraceně, ty pazhřivče, počkej!“ rozkřikl se švec, pak se obrátil na Annu a zeptal se: „Kolik že jsi nabízela?“

„Dvacet krejcarů,“ vyhrkla rychle, i když chtěla dát původně víc.

„To je polovička ceny,“ zaúpěl švec. „Ale abys neřekla, dám za pětatřicet.“

Smlouvali dlouho a nakonec si Leopold vítězoslavně odnášel boty za sedmadvacet krejcarů.

„Prosím tě, Poldo, kdes přišel na řeči o tom, jak mají vypadat ševcovské stehy?“ divil se otec, když bránou opustili město a mířili k zájezdnímu hostinci, kde hodlali přenocovat.

„Když jsem byl v létě s mistrem v Prachaticích, to jak mu onemocněl podomek a potřeboval někoho ke koním, jistou přízeň mi tam věnovala dcera tamního ševce,“ opáčil se skromným výrazem a furiantsky si na hlavě posunul slamák, kterým se chránil před letním sluncem. Navzdory výslechu, který rodiče ihned zahájili, odmítl povědět víc. Ve skutečnosti se toho moc nestalo. Pár objetí a polibků, ale přesto se tvářil jako zkušený svůdník a zvláště ho těšil obdivný pohled jeho mladšího bratra. Ty řeči o chybách v práci zaslechl tam, když otec té holky smlouval s jedním rytířem o cenu bot.

Ráno pokračovali v cestě, ale zdržel je liják, který u Mělníka rozvodnil Labe tak, že nemohli použít brod, ale museli jet až do Roudnice, kde stál kamenný most. To už na polích končily žně a venkovani sváželi snopy do stodoly. Valem se blížil podzim a s ním plískanice.

Krajina, kterou putovali, se Anně pranic nelíbila. Byla rovinatá nebo jen mírně zvlněná a skoro pořád holá, jen tu a tam byly k vidění řídké lesíky. A všude samé vesnice a spousta lidí. Byla zvyklá na šumavské kopce a hluboké liduprázdné lesy, tady se cítila ztracená. Oddechla si, teprve když se přiblížili k Lípě. Na obzoru se táhlo dlouhé pohoří, konce nevidět. Za ním začínala Lužice. I z dálky bylo zřejmé, že je pokryté lesy. To jí vrátilo dobrou náladu, protože tak si představovala svůj nový domov. Zvláště ji zaujal homolovitý kopec, který měli přímo před očima. Jakýsi tovaryš, kterého potkali na cestě a kus ho svezli, jim prozradil, že kopec se jmenuje Klíč a obec Svor, kam míří, leží na návrší hned za ním. Protože v Lípě bylo draho, přenocovali až ve Sloupu pod mohutným skalním blokem, na jehož vršku se v šeru rýsovaly zbytky hradeb. „Tady stával loupežnický hrad. My mu ale říkáme Poustevnický kámen, protože teď tam žije bratr Konstantin. Kapucín, rozumíte?“ vykládal jim dobromyslný šenkýř. Hostinec stál spolu s několika chalupami u široké cesty, kterou lemovala alej lip a končila u brány starobylé tvrze pánů z Kokořova.

„Co vás k nám přivádí? Vidím, že se stěhujete,“ pokračoval šenkýř, když forman ustájil koně. Jeho žena zatím donesla na stůl misky s polévkou a ošatku s chlebem.

„Jsem sklář,“ prohlásil hrdě Ignác. „A budu dělat předáka ve Svoru.“

„U Hofmana na Křížové huti?“ ušklíbl se neuctivě šenkýř. „Ten pacholek mi dluží za dvě vědra piva. V létě je koupil pro skláře a já dobrák mu dal na dluh. Předpokládám, že ty to za něj nezaplatíš?“

„To jsi řekl správně,“ souhlasil ostře Wolf. Byl urostlý chlap, o půl hlavy vyšší než Ignác, a vždycky budil respekt. K tomu přispíval jeho skobovitý nos, který mu dával vzhled dravce. „A radím ti, začni o něčem jiném, nebo si budu myslet, že se neumíš k hostům chovat. Víš, proč jsem musel opustit Šumavu? Zabil jsem tam jednoho šenkýře, který mluvil stejně pitomě jako ty.“

„Jak myslíš,“ pokrčil sloupský šenkýř nevzrušeně rameny. Znal skláře a věděl, že jim rozhodně nemůže věřit všechno, co si navymýšlí. „V klidu se najezte, a pokud byste něco potřebovali, zavolejte, budu v kuchyni. Jmenuji se Petr, ale říká se mi Bárta. Tak se jmenoval ten, který to tu vlastnil přede mnou. Lidé si na jméno zvykli a mně je to jedno, protože to pomáhá obchodu. Ať se vám tu líbí a doufám, že si ke mně občas zajdete na džbánek. Moje pivo je totiž mnohem lepší než chcanky, co prodává Matěj ve Svoru. Údolím přes Cvikov to sem není ani hodina pěšky. To se vám vyplatí!“

Když po večeři ulehli, všichni namačkaní v malé komoře vedle maštale, přivinula se Anna do náruče svého manžela a tiše mu špitla do ucha: „Nedej si těmi řečmi o novém místě zkazit radost, Heřmánku. Jsme konečně tady a ty všem ukážeš.“

III. KAPITOLA 

„Tak to jsi ty?“ řekl s náznakem zklamání v hlase Anton Hofman, když na mýtině zastavily oba plně naložené povozy. Majitel Křížové hutě byl muž v letech. Měl šedivé vlasy a vrásky kolem očí, takže vypadal možná ještě starší, než byl ve skutečnosti. Měl vyhaslý pohled, nervózní pohyby a během řeči polykal konce slov, jako by chtěl rychle povědět vše, co měl na srdci. Ignác znal takové lidi. Byli to obvykle ti, které osud zahnal do kouta, a oni se zoufale snažili zachránit své živobytí.

„A jak jste si mne představoval, huťmistře?“ zeptal se Ignác a snažil se, aby jeho hlas zněl sebevědomě, i když v něm byla malá dušička. Nic, co tu viděl, ho na první pohled nenadchlo. Pod dřevěným přístřeškem s chatrnou stříškou byla sklářská pec. Klenba poskládaná z plochých kamenů by zjevně potřebovala důkladnou opravu. Pec byla poloviční proti té, jakou měli na Helmbašské huti. Tahle měla jen dva pracovní otvory, ale skláři se na verštatu pohybovali pouze kolem jednoho, druhý byl zavřený. A jak si Ignác všiml, při práci rozhodně úsilím nehýřili. V trokách pod verštatem ležela spousta nepovedených kusů, které museli vyhodit.

„Já vlastně nevím,“ pokrčil majitel Křížové hutě rameny. Pak se pokusil usmát a dodal: „Říkej mi Anton. Tak tu vítej. Ukážu vám, kde budete bydlet. Má žena vám připraví něco k jídlu. A pak si projdeme huť. Ty umíš opravdu tavit sklo podle benátského způsobu?“

„Vím, jak se taví,“ vyhnul se Ignác opatrně přímé odpovědi. Pro skláře byl k dispozici velký roubený dům s patrem. V přízemí bydlel majitel hutě s rodinou a v patře, kam se chodilo po schodech a pak přes pavlač, byly tři oddělené místnosti. Dvě byly obsazené skláři, kteří tu pracovali. Poslední nejmenší byla připravená pro Ignáce a jeho pomocníka.

„To tu budeme bydlet společně?“ zeptala se zklamaně Anna.

„Míval jsem tu ještě jeden menší domek, ale udeřil do něj blesk a vyhořel,“ odpověděl unaveně Anton Hofman. „Až ho opravíme, přestěhujete se tam.“ Pak se otočil a vydal se po schodech dolů.

„Sem se nevejde ani všechen náš nábytek,“ zlobila se Anna.

„Jen klid,“ mírnil ji Wolf a šel si obhlédnout sousední místnosti. V prostřední bydlel mistr dílny, kterého zahlédli pracovat na verštatu. Našel tu jeho ženu a dvě dcery. V jizbě nad schody bydleli zbylí dva skláři. Oba byli svobodní. Wolf se nikoho neptal a věci si odstěhoval k nim.

„Ať si mne zkusí vyhodit,“ usmíval se na Annu. „Pro tvou rodinu to takhle bude lepší, mistrová. Musíš mne mít stejně už plné zuby, že mám pravdu?“

Tímhle krokem si ji definitivně usmířil a byla ochotná zapomenout na to, co provedl Adélce. Málo platné, chlapi prostě byli hanební a žen si nevážili, samozřejmě s výjimkou jejího Heřmánka. K ní se však Wolf choval dobře a uznávala, že košile je jí bližší než kabát.

Ignác se spolu s pomocníkem a se svými syny dal do práce. Nejprve vše složili z vozů na trávník a zaplatil formanovi. Přidal deset krejcarů, jak se slušelo, a poděkoval mu za jeho služby. Pak se přátelsky rozloučili. Forman a jeho podomek práskli do koní a lesní cestou se vydali dolů do údolí ke Cvikovu.

Pak začali všichni nosit nábytek a rance po schodech na pavlač. Anna určovala, kam co postaví. Teprve když byly věci mistrovy rodiny na místě, odstěhovali Wolfův majetek. Protože v místnosti sklářských pomocníků místo nebylo, odsunul pár jejich kusů stranou a své věci si srovnal do rohu pod oknem. Jako poslední přinesl oba pytle a svazky cibule úhledně rozvěsil na trámy pod stropem. Ještě před obědem si Ignác v doprovodu Antona Hofmana obešel celý podnik. První dojem, že to tu rozhodně nebude snadné, si jen potvrdil. Ve stodole za domem bylo složené neprodané sklo. Bylo ho hodně, kusy byly nemoderní a mnohé měly kazy. Proto se sem kupci nehrnuli.

Na opačné straně mýtiny obklopené smrčinami se nacházely přístřešky s materiálem pro výrobu. Dřevěného uhlí byl dostatek, i zásoby písku celkem ušly, ale potaše zbýval poslední sud a drceného vápence bylo poskrovnu. To však považoval Ignác za výhodu, protože na výrobu křišťálového skla potřeboval suroviny jiné. Alespoň se nebude muset nic vyhazovat.

„Tady mám hruškové dřevo,“ ukázal Anton Hofman s pýchou pod jiný přístřešek, kde bylo složeno asi deset mohutných a výtečně vyschlých kmenů. Byly určené na výrobu forem, do nichž se sklo foukalo. Vzápětí ale posmutněl a dodal: „Ovšem formy dělával jeden sklář, který utekl. Momentálně to tady nikdo neumí. Co ty?“

„Můj pomocník Wolf je výtečný formář,“ uklidňoval ho Ignác.

„Máš tu doufám soustruh?“

„Jistě, ale jen na ruční pohon. Šlapací by byl moc drahý.“

„To nějak zvládneme. Ovšem něco za něco. Wolf bude spát v té první jizbě u schodů. Už se tam nastěhoval.“

„To se Hendrichovi a Rupertovi líbit nebude,“ opáčil s obavami v hlase huťmistr.

„Nějak jim to musíš vysvětlit, Antone. Pánem jsi tu přece ty,“ odpověděl Ignác a důraz položil na křestní jméno svého huťmistra. Ten si jen rezignovaně povzdechl, ale víc k tomu neřekl.

Pak si ještě prohlédli malé hospodářství, které stálo pod hutí u cesty. Nacházelo se tu několik políček ohrazených zídkami z volně naskládaných kamenů, které je chránily před lesní zvěří. V chlívku spokojeně chrochtali tři vykrmení vepři, blížil se čas zimních zabijaček. Ve stáji stály vedle sebe dvě krávy a jeden dobře živený kůň. Pod přístřeškem bylo už složené seno na zimu. Ignác měl dojem, že o zemědělství se majitel Křížové hutě stará podstatně lépe než o výrobu skla.

Oběd se toho dne zdržel. Jak bylo zvykem, všichni, kteří na huti žili, jedli společně. V přízemí domu byla velká obytná jizba se dvěma stoly. U jednoho seděli muži, u druhého ženy a děti. Huťmistrova manželka se jmenovala Rozálie a byla to baculatá upjatá žena, která byla určitě pracovitá, ale to byla také její jediná přednost. Měla jednoho syna. Jmenoval se Ulrich a byl to třicetiletý muž, celkem pěkný, ale v obličeji trochu vyžilý. Nicméně snažil se chovat přátelsky, a dokonce občas žertoval.

Ze sklářů se první objevil Hubert, který na verštatu mistroval. S ním přišla manželka a dvě dcery. Na nich Ignác nic zajímavého neshledal, ale nemohl si nevšimnout, že si jeho synové obě dívky dlouze prohlížejí. Zvláště starší Hildegarda byla pěkná a několikrát vrhla povzbuzující pohled na Leopolda, jako by mu chtěla naznačit, že by se rozhodně neměl ostýchat a měli by si co nejdříve promluvit. Ale ani mladší Brunhilda se nedala zahanbit. Její věk se odhadoval obtížně. Podle tváře jí bylo něco kolem dvanácti let, ale mohla být starší, protože měla už žensky vyspělou postavu. Na mladšího Johanna nenápadně mrkla, aby ani ona nepřišla zkrátka.

Ignácovi rovněž neušlo, že se huťmistrův syn Ulrich zle zamračil, když zjistil, že Hildegarda pohledem laškuje s jeho synem. Rozhodl se, že si s Leopoldem večer vážně promluví, protože pro klid v podniku nebylo nic horšího než hádky o ženské. Na sklářských hutích jich bylo vždycky méně než chlapů, ale právě proto bylo třeba mít rozum. Jak se mezi skláři hrubě vtipkovalo: „První je píšťala na sklo, protože ta nás živí, teprve pak ta soukromá.“ Wolf se spolu se zbylými dvěma skláři dostavil poslední. Tvářil se jako hrdina, zatímco ti dva vypadali jako ublížení kapouni.

A hned majiteli hutě žalovali, že jim ten nový obsadil kus jizby a ještě jim dal každému za ucho.

„No, já myslím, že to tak zatím necháme,“ vyhrkl chvatně Anton Hofman a nervózně si prohrábl své nepoddajné bílé vlasy. „Má drahá, nos na stůl.“

„A kdy nám doplatíš mzdu, mistře?“ nedal se Hendrich. Na verštatu byl v dílně druhý v pořadí a kajroval, zatímco Ruprecht byl jen baňkař, proto hovořil za oba Hendrich.

„Prosím, chlapi, buďte trpěliví! Máme nového grossmajstra a už brzy se nám všem povede lépe. Naše huť bude nejlepší široko daleko. A teď se pomodlíme.“

„To jsme se toho dozvěděli,“ bručel Hendrich. Byl zjevně odbojnější než jeho mistr. Mohl si to ostatně dovolit, byl svobodný a nestaral se o rodinu. Hubert měl na krku tři ženské a byl zvyklý neodporovat. I na verštatu míval často hlavní slovo jeho pomocník. Všichni sepjali ruce a Anton předříkával Zdrávas Maria a otčenáš. Pokřižovali se a on se posadil první. Jeho ženě pomáhaly roznášet jídlo Hubertovy dcery. Byla polévka se zelím a masem a po ní ještě chléb namazaný medem.

„A co pivo!“ rozkřikl se nespokojeně Hendrich, když pochopil, že to je všechno.

„Nemáme,“ přiznal se stydlivě huťmistr. Nebylo třeba vysvětlovat důvod. To však dalo odbojnému skláři důvod, aby se začal znovu vyptávat na dlužnou mzdu.

„Tak to by snad stačilo!“ zasáhl ostře Ignác, protože Anton odpovídal chabě a tím jen přiléval olej do ohně. Pokud měl být u pece předákem, musel si od prvního okamžiku zjednat autoritu. Vstal a pánovitě nařídil: „Najedl ses a to ti musí stačit. Pojď se mnou!“

„Kam?“

„K peci. Podíváme se, jestli náhodou nemáš víc skla ve střepáku, než se chladí hotových kusů v tamprovně! Kdo ví, jestli sis dneska vůbec vydělal na tohle jídlo.“

„Dneska bylo špatné sklo,“ zastal se ihned své dílny Hubert. Věděl, že špatná výroba je především jeho vina. Nový grossmajstr se mu ani trochu nelíbil, protože ještě včera doufal, že se jím stane on. A proto útočně pokračoval: „Nic jsi ještě neukázal a už bys nás chtěl poučovat. Když jsi tak chytrý, vezmi si píšťalu a ukaž nám, jak se to podle tebe dělá!“

„Wolfe, ukážeme jim to?“ obrátil se Ignác na svého pomocníka a vstal. Svému nejstaršímu synovi nařídil, aby zaběhl nahoru do jizby pro jejich píšťaly a nářadí a aby přinesl formu na svatební pohár. Tenhle kus byl jeho majstrštyk, proto si formu přivezl ze Šumavy s sebou.

K peci se vydali úplně všichni, Rozálie stoly ani neuklidila. Ve vzduchu viselo napětí, protože všichni cítili, že tahle chvilka může rozhodnout o jejich nejbližší budoucnosti. Předák buď uměl, nebo neuměl a na tom záviselo, jestli se Křížová huť zachrání.

Wolf odkryl pracovní otvor a bez ptaní nabral sklo na silnou píšťalu, kterou se už foukat nedalo. Sklovinu na jejím konci upravil, jako by to bylo hrablo, a jím pak stáhl povrch skla roztaveného v pánvi. Bylo to sice pracnější, než se hned vrhnout do práce, ale zaručovalo to alespoň na chvíli čisté sklo. Leopold hned potom nabral na menší píšťalu nepatrné množství skloviny a zručně vyfoukl baňku. Po očku sledoval Hildegardu, zda si všímá, jak mu to jde. Jakmile baňku zachladil, předal píšťalu Wolfovi a seskočil pod verštat, aby držel formu.

Wolf na baňku nabral další sklovinu, v burgulci ji vytvaroval do protáhlého kapkovitého tvaru a vyfoukl kuppu poháru. Pohledem zkontroloval proti nebi, zda je kus čistý a bez kazů. Byl spokojený, a proto ho podal Ignácovi, který čekal na lavičce. Hned pak uchopil Wolf do ruky další píšťalu a na ni nabral sklovinu. Ta hlavní práce začínala teprve teď.

Konec píšťaly nastavil Ignácovi, ten odstřihl nepatrný kousek skla nůžkami a přilepil ho ke dnu vyfouknutého kusu. Wolf utíkal znovu nabrat a Ignác zatím ten malý kousek skla zformoval do tvaru kuličky. Tak to opakovali sedmkrát. Z kuliček vytvořil Ignác dlouhou a štíhlou nohu poháru. Ti, co je pod verštatem sledovali, skoro ani nedýchali. Tak dlouhý kus tu v okolí uměl udělat málokdo. Na spodek nohy nalepil Ignác o něco větší kus skla, který v klapačce roztočil do souměrného dýnka. Sám pak na píšťale odnesl pohár do otvoru pece a chvíli ho zahříval. Tahle práce vyžadovala cit, protože sklo mělo tendenci ohýbat se váhou k zemi. Proto bylo třeba píšťalou neustále točit, aby se udržel rovný tvar výrobku. Když Ignác kus prohřál, to bylo nezbytné, aby později při chlazení nepraskl, ale zase ne moc, aby se nezbortil, vytáhl ho z pece a pokračoval v práci. Nalepil dvě velká ucha, která vytvaroval pomocí kovové pinzety. Té se mezi skláři říkalo pintajzna. Všechno nářadí mělo jména odvozená z němčiny.

Nakonec celý pohár ozdobil dekorativními nálepy, přepíchl ho na druhou píšťalu, takže teď ho držel z opačné strany. Odstranil kopnu, přebytečné sklo, které se při foukání dostalo nad okraj formy. Horní ostrý okraj poháru zatavil v plamenech pece. Když byl hotový, nastavil jeho syn vidličku, do níž Ignác hotový kus obratně od píšťaly odklepl. Teprve pak si oddechl a rukou si otřel zpocené čelo.

Leopold utíkal s pohárem do tamprovny, aby se v ní do rána pomalu zchladil. Jen to zajišťovalo, že sklo neprasklo. Otevřel dvířka, která kryla niku v boku pece, a kus do ní postavil. Přitom si všiml, že navzdory tomu, že je poledne a za chvíli bude šichta končit, byla chladicí pec poloprázdná. To znamenalo, že se za celý den vyrobilo zatraceně málo zboží.

„A teď vy!“ řekl hlasitě Ignác a kývl na Huberta a jeho dva pomocníky. „Ukažte mi něco podobného. Jaký je váš majstrštyk?“

„Na naší huti děláme jen obyčejné kusy,“ zabručel rozmrzele Hubert.

„Chápu,“ přikývl vstřícně Ignác. „I takové zákazníci chtějí, a pokud jsou dobré, rádi zaplatí. Ale vysvětli mi, proč je tamprovna skoro prázdná?“

„Jak jsem řekl, byla špatná tavba.“

„Sklo není nejlepší,“ souhlasil Ignác, „ale jak vidíš, dobrý mistr si umí poradit, pokud nemá pomocníky líná kopyta. Kolikrát jste dneska stahovali? Snadnější je kusy vyhazovat, že? Tak aby bylo jasno, i kdyby pivo bylo, nedostali byste ani lok. A teď hybaj do práce! Na verštatu budete dneska tak dlouho, dokud nebude tamprovna plná. A budou tam jen dobré kusy. Chraň vás ruka Páně, až ji budeme ráno vybírat, aby tam byl aušus.“

„Jen se moc nerozkřikuj,“ utrhl se na něj Hendrich. „Pravda totiž je, že děláme zadarmo. Zaplatí nám snad večer někdo za naši práci?“

„Zaplatí,“ prohlásil autoritativně Ignác. „Já sám a ze svého. Ovšem ne dneska večer, ale zítra, až se sklo uchladí a já ho zkontroluji.“ Pak se obrátil na majitele Křížové huti a dodal: „Za ty peníze bude polovina z dnešního díla moje. Sám si ho prodám, souhlasíš?“

„Co mám dělat?“ povzdechl rezignovaně. Hned potom se Hubertova dílna dala do práce a ostatní se rozešli za svými povinnostmi.

Ignáce si vzal Anton Hofman stranou a vemlouvavě začal:

„O pec se stará syn a dá se na něj spolehnout. V noci se s ním při přikládání vždycky někdo střídá. Obvykle já. Míchám kmen a dávám pozor na tavbu. Tavič tu není, nemám na něj peníze, proto dělá všechno má rodina sama. Teď se toho ujmeš ty, že ano? A zítra bychom mohli už vyrábět z křišťálu!“

„Tak rychle to nepůjde. Proč myslíš, že máš v pánvi mizerné sklo? Z klenby na dvou místech odfukuje horký vzduch. A to znamená, že v peci není všude stejná teplota. To pak nikdy nenatavíš dobře. Ale to ti snad vysvětlovat nemusím. Křišťál je ještě citlivější. Nejprve musíme opravit pec. Doufám, že to alespoň provizorně zvládneme bez výhasu za provozu. Co je ale podstatné, musíme nakoupit nové suroviny. Pár je samozřejmě jiných, než tu máš. Bez nich to nepůjde.“

„Nakoupit nové suroviny,“ povzdechl si zoufale majitel Křížové hutě a rozhodil ruce v gestu beznaděje. „Kde mám na ně vzít? Těžko mi někdo dá na dluh.“

„Ty jsi huťmistr, v tom ti neporadím,“ odpověděl Ignác. „Ale zkus se poradit s Kreybichem. Přivedl mě sem, takže má snad s touhle hutí své úmysly. Věřím, že tě nenechá padnout.“

„Od svatby mé sestřenice jsem s Kreybichem ani jednou nemluvil. Nesnášíme se. Nabízel jsem mu své sklo a on mi přede všemi svatebčany řekl, že nestojí za nic. To je příbuzný,“ pokračoval hořce a odplivl si na zem.

„Měl pravdu,“ zarazil ho tvrdě Ignác. „On je obchodník a ví, jaké zboží prodat může a jaké ne. Takže tys s ním o mně nejednal?“

„Mluvil jsem jen se sestřenicí Margaretou. To ona mne přesvědčila, abych to zkusil. Ale tvrdila, že přijdeš a sklárnu zachráníš. O penězích nepadlo ani slovo.“ Anton Hofman si znovu truchlivě povzdechl a dodal: „Máš pravdu, možná zajdu za jejím manželem. Nic horšího už mě potkat nemůže. Ale teď ještě ne.“

S tím se rozešli.

„Proč jsi to udělal? Myslím tvůj velkorysý slib zaplatit těm uřvaným chlapům,“ zeptala se o chvíli později Anna svého manžela.

„Nejlepší způsob, jak si zjednat autoritu. Neboj se, nemíním utrácet, já vím, že nemáme na rozdávání. A slibuji, to je naposledy, co strkám náš majetek do téhle hutě. Pro jednou snad nebude zle, Aničko. To sklo prodáme, i když nestojí za nic, ale dáme ho levně, protože ho taky levně získáme. Třeba na tom ještě vyděláme. Už nejsem obyčejný sklář a musím se učit chovat jako obchodník.“

IV. KAPITOLA 

Ráno Ignác vybral tamprovnu. Výsledek včerejší práce nebyl nakonec tak zlý, jak se obával. Mistr Hubert a jeho pomocníci sledovali ostřížím zrakem, jak kusy třídí, a jakmile skončil, hlasitě se dožadovali výplaty. Ignác odpočítal podle zvyku peníze a položil je na dřevěný verštat u pece. Pro mistra čtyři krejcary, pro jeho pomocníka tři a pro baňkaře dva, neboť tolik dostával za práci na Šumavě on. Nutno dodat, že za práci rozhodně kvalitnější.

„To je málo! Já dostávám za den pět,“ rozzlobil se okamžitě Hubert.

„A já čtyři a půl,“ přidal se jeho kajrák, brunátný zlostí.

„Nechcete, neubude,“ opáčil Ignác klidně a peníze rychle shrábl zpátky do dlaně. „Nechte si svoje sklo a já si nechám peníze.“

„Jsi zloděj,“ rozkřikl se skoro nepříčetně Hendrich.

„Jsem váš předák! Ale na chvíli na to mohu zapomenout a chcešli, povíme si to chlapsky jako sklář se sklářem. Žádné nože nebo kameny, jen pěsti. Platí?“

„On to tak nemyslel,“ mírnil svého pomocníka mistr Hubert.

„Tak my si ty peníze vezmeme.“

„To je od vás laskavé,“ ušklíbl se Ignác, „ale nejdřív se mi Hendrich omluví.“

Chvíli trvalo, než spolupracovníci odbojného skláře donutili, aby zahučel cosi, co měla být omluva. Pak dostali peníze a bez poděkování odešli. Ignác je sledoval s přimhouřenými víčky. Tahle parta se mu ani trochu nelíbila. Jako ostatně vše na téhle huti. Ale na přemýšlení o nich teď čas neměl. Musel se postarat o sklo, které podle dohody získal.

Vypůjčil si trakař, na něj naložil bednu se zbožím a zavolal si nejstaršího syna. „Poldo, zkus ho prodat. Stálo nás devět krejcarů, takže nesmíš jít pod dvanáct. A ještě něco. Poptej se lidí, kde tu jsou kolem jiné sklářské hutě a zastav se tam. Rozhlédni se, jak vypadají, popovídej si s chlapy a nenápadně naznač, že tvůj otec je vynikající sklář a možná bude hledat práci.“

„Ty chceš odejít?“

„Jeden nikdy neví, chlapče. Umím toho hodně, ale zázraky ne. Tahle huť se asi zachránit nedá.“

„Bylo by fajn, kdybys zázrak udělal. Víš, jak by to znělo krásně, svatý Heřmánek, patron sklářů?“ zubil se Leopold vesele. Uhnul pohlavku a utíkal pro své nové boty. Na huti chodil bosý, ale teď se měl vydat do kraje mezi lidi. Chtěl vypadat co nejlépe. Ani ne tak kvůli obchodu, jako kvůli děvčatům. Nikdy nebylo marné mít u nich dobrou pověst. Musel sebekriticky přiznat, že ho dívky v poslední době zajímají nesrovnatelně víc než před několika měsíci. Často rád vzpomínal na polibky, které dostal ve Vimperku od ševcovy dcery. Zvláště v noci, protože tma přinášela touhu.

„A co my, mistře?“ ozval se Wolf, který stál stranou s píšťalami v ruce a s koženou brašnou přes rameno. V ní měl složený vercajk.

„Půjdeme foukat? Ale nemáme baňkaře.“

„Zavolám Johanna. Je mu třináct let, ať se něco naučí.“

„No, já nevím,“ povzdechl si neutrálně Wolf. Ve skutečnosti věděl, že to je špatné rozhodnutí. Johann byl chytrý a ochotný chlapec, ale u pece vyloženě k ničemu. Možná by i jednoduchou práci zastal, nebyl tak nešikovný, jenže každou chvíli se nad něčím zamyslel nebo ho zaujalo něco, na co se musel podívat a sklo mu zatím z píšťaly steklo dolů.

Za chvíli se ukázalo, že to dneska nebude o moc lepší, spíše naopak. Kolem bylo příliš nového, nad čím se musel mladý chlapec zamýšlet. Po hodině práce se Ignác na syna rozzlobil a poslal ho domů pro svou ženu. Ta baňky dělat uměla a se svým mužem bývala na verštatu ráda. V Helmbašské huti si toho však moc neužila, protože Michael Müller nevídal ženské u pece rád. Tvrdil, že nosí smůlu. V Křížové huti se o tuhle starou sklářskou pověru nikdo nestaral, tady bylo smůly beztak už dost.

Anně šla práce od ruky a Ignác ji po právu chválil. Teprve když dodělal patnáctý kus, objevila se druhá dílna. Hendrich odkryl pracovní otvor a složil k němu píšťaly. Pak se rozhlédl a zlostně na Ignáce houkl, aby se posunul víc doleva, protože jim překáží. Nebyla to pravda, a tak Wolf zvedl jednu ze svých starých píšťal a položil ji na verštat tak, že ho rozdělil na dvě poctivé poloviny.

„A opovaž se, ty osino v zadnici, tuhle čáru překročit!“ varoval ho útočně. Hendrich neodpověděl, sebral své píšťaly, pracovní otvor zase zakryl a demonstrativně odešel. Mladý Ruprecht ho následoval. Jen mistr Hubert zůstal. Posadil se na lavici, ruce složil do klína a mlčky hleděl kamsi přes kopuli pece ke korunám stromů. Teprve po hodné chvíli zabručel: „Takhle to přece nejde! Hele, chlapi, co kdybychom začali znovu? Jsme přece skláři a pro pár slov, nevídáno. Usmíříme se?“

„Pokud to myslíš poctivě, můžeme to večer zapít,“ nabídl vstřícně Ignác.

„Podmáslím?“

„Pošlu pro pivo.“

„To by šlo,“ souhlasil Hubert, vstal a zamířil k domu, v němž před chvílí zmizeli jeho pomocníci. Ale nevrátil se.

„Proč se chovají tak pitomě?“ zeptala se trochu stísněně Anna.

Hádky nikdy ráda neměla.

„Dva kohouti na jednom smetišti,“ vysvětloval Wolf. „To nikdy nedělá dobrotu, dokud jeden z mistrů neustoupí. My skláři jsme prostě takoví. Uvidíš, že se to večer urovná. Jeden den si nadáváme a druhý na sebe u pece dobromyslně pokřikujeme.“

„Jsou nervózní,“ přidal se Ignác. „Huťmistr jim dluží peníze a to pak práce nikoho nebaví. A skláře zvlášť.“

„Jak že to říká Kreybichova žena?“ usmála se Anna. „Prostě jste čumáci.“

„Jak víš, co říká?“ podivil se manžel. Pak mu svitlo, že musela tam na Helmbašské huti slyšet, když s Kreybichem jednal. Tím více musel ocenit její podporu, protože se jí doma snažil věci líčit v růžovém světle. Jenže musela zjevně vědět, jak je to doopravdy. Přesto mu dala volnou ruku. Anička byla prostě ženská do nepohody. Před polednem jim Hildegarda donesla velkou mísu s kaší a pár placek. Huťmistr samozřejmě věděl o hádce svých sklářů, a proto usoudil, že bude lepší, pokud dneska nebude osazenstvo hutě jíst společně u jednoho stolu.

Položila jídlo na kraj verštatu a očima hledala Leopolda. Když ho nenašla, zeptala se, kde je.

„Neboj se o něj, hlady neumře,“ odmrštila ji nepřívětivě Anna. Pohodila vzpurně hlavou a vrátila se domů.

„Promluvil sis včera s naším synem?“ zeptala se, když odložila píšťalu a spolu s oběma skláři se posadila na kraj verštatu s nohama spuštěnýma dolů. Stejně jako oni pracovala v nejšlích, jednoduché obuvi, kterou si přivezli ze Šumavy. Na dřevěném podpatku byl upevněný kus kůže, pod kterou se vsunul nárt chodidla. Tady na severu něco takového neznali. Skláři pracovali obvykle v jednoduchých kožených pantoflích. S potěšením shodila nejšlata do trávy a bosýma nohama komíhala ve vzduchu.

„Nebyl čas. Víš, má drahá, milostné potřeby našeho syna jsou to poslední, co mne teď trápí.“ Ignác na okamžik zaváhal a pak podal lžíci své ženě. „Začni ty! Zasloužíš si to.“

„Ne, ty jsi mistr,“ odmítla to rezolutně. „Já obyčejný baňkař a vím, kde je moje místo.“

Pak se všichni tři rozesmáli. Poprvé, co sem do Svoru přijeli.

I když podle sloupského šenkýře čepoval jeho kolega ve Svoru chcanky, vydal se po práci Wolf pro pivo k němu. Bylo to nejblíže a neměl chuť trmácet se přes kopec kdovíkam. Navíc věděl, že hodně ho vypijí ti druzí, tak proč by jim nosil lepší pivo?

Když se vracel s těžkým džbánem v ruce, potkal Antona Hofmana, který na koni sjížděl dolů do údolí. Večer u stolu chyběl. Ignác se od jeho ženy dozvěděl, že se huťmistr zapřel a vydal se do Šenova za jejím bratrancem, aby se usmířili a pokusil se od něj vypůjčit peníze.

Teprve když Rozálie křikla nahoru na pavlač, že jídlo je hotové, objevil se u stolu Hubert se svou rodinou. Mrzutě si mnul bradu, a když se ho hospodyně zeptala, kde má své pomocníky, jen rozpačitě pokrčil rameny: „Odešli za lepším.“

„Čím dál tím lépe,“ mračil se Ulrich. Pokud nebyl otec doma, byl pánem na huti on. „A co uděláš teď, grossmajstře, když jsi vyhnal skláře?“

„Kolik máš pro nás zakázek?“ odmrštil ho Ignác věcně. „Pokud vím, tak skoro žádné. Takže je lepší, když tu nebudeme zbůhdarma ty pazhřivce živit.“

„A co já a moje rodina?“ vyhrkl nazlobeně Hubert.

„Budeš zatím dělat s námi.“

„Jako baňkař? Děkuju, nechci.“

„Zítra se budeme při kajrování střídat. O mzdu se rozdělíme. Tedy, pokud nějaká vůbec bude,“ nabídl přátelsky Wolf. „Jsi dobrý sklář, byla by škoda, kdybys odešel i ty. Někoho si k sobě snad dokážeš časem sehnat? A budete zase dílna.“

Hubert mlčky přikývl a dal se do jídla. Večeře proběhla ve stísněném tichu, každý se zaobíral vlastními myšlenkami. Teprve když Hildegarda se sestrou odnesly špinavé nádobí, postavil Wolf doprostřed stolu džbán s pivem. Byl velký, vešly se do něj celé dvě čtvrtně.

Ignác zdvořile vyzval Ulricha, aby si jako pán na huti zavdal první. Ten to udělal s obřadnou důstojností. Džbán sevřel oběma rukama a pil plnými doušky. Pak ho podal matce.

Díky pivu se nakonec večer celkem vydařil. Vyprávěli si historky ze života a skončili zpěvem. Spát šli, až když už byla hluboká noc.

„Snad se to přece jen obrací k lepšímu,“ řekla malátně Anna, když se stulila do manželovy náruče. Co odpověděl, to už neslyšela. Byla prací na verštatu tak utahaná, že zavřela oči a hned usnula.

Následujícího dne se na huti objevil kupec z Budyšína a se slevou koupil ze skladu čtyři kopy skla. Ulrich nejprve poctivě vyplatil Hubertovi dlužnou mzdu a pak se vydal do Svoru pro pivo a nějaké zásoby. V kuchyni už valem docházely. Do tmy se však nevrátil. V šenku se opil tak, že tam musel přenocovat.

Dorazil až ráno s prázdným měšcem, zato ho s kárkou doprovázel rychtář, který měl podle vrchnostenského privilegia právo prodávat poddaným na panství potraviny. Přivezl soudek piva, pytlík hrachu, tunku naloženého zelí, něco mouky a velkou uzenou kýtu. Pak si pohovořil s Ignácem. Chtěl znát lidi v obci, za kterou odpovídal. Z hlediska jeho úřadu to byla celkem zbytečná námaha, protože Ignác a jeho rodina, stejně jako všichni skláři, byli lidé svobodní. Nebyli vázáni slibem člověčenství vrchnosti a nemuseli robotovat ani odvádět poddanskou rentu.

Rychtář však považoval rozhovor za zdvořilost. Zůstal na oběd a pak se spokojeně vrátil do údolí, kde byly na úbočí Klíče kolem cesty nepravidelně rozeseté chalupy.

Anton Hofman se vrátil až za dva dny. Tvářil se spokojeně, ale nikomu neřekl, jak uspěl. Teprve po večeři si odvedl Ignáce k peci. Do nočního ticha spokojeně hučela, protože předešlého dne ji Ignác se svým pomocníkem alespoň provizorně opravili. I když to byla otrocká dřina, museli ji udělat. Zatím se nedalo dělat nic jiného než vymazat jílem spáry mezi kameny. Potíž byla v tom, že celá klenba byla rozpálená, protože uvnitř se topilo. Ale skláři byli na oheň a horko zvyklí a tam, kde se jiní nepříjemně popálili, oni jen zakleli a na kůži se objevila zarudlá skvrna. A někdy ani ta ne.

„Nebylo to snadné,“ začal důvěrným hlasem huťmistr, když se zastavili u verštatu. „Ale bratranec mé ženy je kupec a v první řadě umí počítat. Ale to já rovněž. Abych to neprotahoval, dá nám peníze do začátku. Zase se zvedneme! Řekni mi, jaké suroviny mám nakoupit?“

„Odpusť, ale já si je koupím sám. Jen mi na ně dej peníze.“

„Ty mi nevěříš?“ vykřikl popuzeně majitel Křížové hutě. Nesehrál to však dobře a Ignác v tu chvíli pochopil, že z něj chce dostat tajemství, jak se taví křišťálové sklo. Slýchal o huťmistrech, kteří teprve na smrtelném loži prozradili svému synovi tajemství, jak sklo taví oni. Tohle byl kapitál, kterého by se vzdal jen hlupák. Navíc měl podezření, že to nedělá o své vůli, ale poradil mu to Kreybich.

„Věřím, nevěřím,“ opáčil chladně Ignác. „Když jsem přišel, dal jsem si jistou podmínku, vzpomínáš? Své tajemství si nechám pro sebe. Na tom se nezměnilo nic.“

„Já přece žádné tajemství prozradit nechci,“ změnil tón Hofman. „Chci jen opatřit vše, co potřebuješ. A to přece není nic špatného. Nejsi jediný, kdo má obavy o svůj prospěch. I já mám právo pochybovat, zda umíš opravdu to, co stále jen slibuješ. Co když jsi podvodník, dám ti peníze a ty mi s nimi utečeš? Kreybich vyprávěl, že přesně takhle před několika lety ošidili dva francouzští skláři tam v horách na jihu knížete z Eggenberku.“

„Nejsem Francouz a ty nejsi kníže,“ ušklíbl se Ignác. „A Kreybichovi vyřiď, že Eggenberk se ošidit dal, ale já ne.“

„Tvoje poslední slovo?“

„Posledním slovem bývá až amen na konci modlitby. Já si však myslím, že na to, abychom vyslovili amen, je přece jen brzy. Přemýšlej, řekl jsi, že umíš počítat. Mám podmínku, a pokud ji splníš, bude dobře! Dobrou noc!“

„Zatraceně, počkej! Pochop, že Kreybich má o své peníze strach. Není si jistý, zda umíš to, cos nám navykládal. I kdybys s penězi neutekl, co když to sklo utavit nedokážeš? Já chápu, že on nechce vyhazovat zbůhdarma. Chce mít jistotu,“ vykřikl zoufale Hofman a v očích se mu zaleskly slzy. „Pokud se nedozví, co k tavbě používáš, žádné peníze mi nepůjčí.“

„Myslel jsem si, že za tvým vyzvídáním stojí on. Na Šumavě se tvářil div ne jako můj přítel a dobrodinec. Zřejmě však jen potřeboval dostat mě sem. Možná si myslel, že tady změknu. Vyřiď mu, že se před ním neskloním,“ oznámil Ignác a v tu chvíli mu bylo starého huťmistra líto. Jenže světem nevládly city, ale realita. A ta byla jasná. Bohatství se nikdo nevzdá dobrovolně, ať již to bylo skutečné zlato nebo vědění.

„Tak mi poraď, co mám dělat,“ pokračoval Hofman a těžce se posadil na kraj verštatu. Ruce se mu chvěly a na čele mu vyrazil pot. „On je moje poslední naděje. Jsem na mizině.“

„Je to stále ještě tvoje huť. Polední naší nadějí je Kristus, a nikoli nějaký šenovský kupec. Každý děláme jen to, co nám přísluší. To, jak se taví křišťálové sklo, je můj majetek a já si ho budu chránit, i kdybych se ocitl stejně jako ty na mizině. Kreybichovi vyřiď, že nejsem podvodník, a pokud mi nevěří, najde se jistě jiný kupec, který ti rád půjčí, pokud mu slíbíš, že začneš vyrábět křišťál jen pro něj. Dobrou noc!“

Huťmistr neodpověděl a Ignác ho opustil. Když vystoupil na pavlač, podíval se k peci. Starý Hofman tam seděl se sklopenou hlavou. Manželku našel doma v jizbě. Zašívala košili a vypadala zaraženě. Jakmile vstoupil, vrhla se mu kolem krku a zeptala se:

„Co budeme dělat?“

„Jak víš, Aničko, že jsme se nedohodli?“

„Nevím to. Je to jen o starost víc.“

„Tak co se stalo?“

„Tím se teď netrap, Heřmánku. Vlastně to v tuhle chvíli není důležité.“

Ignác ji však znal a pochopil, že se děje něco vážného. Útočil na ni tak dlouho, až tiše, skoro stydlivě řekla: „Čekáme další dítě.“

Než stačil reagovat, rozlétly se dveře a do komnaty bez ohlášení vrazil Ulrich. Byl vyděšený a hned na prahu křičel: „Otec! Je asi mrtvý.“

Ignác vyběhl na pavlač a dolů to bral po dvou schodech. Anton Hofman seděl tam, kde ho před chvílí opustil. Byl předkloněný a nepřirozeně zkroucený. Byla u něj už jeho žena a právě mu rozepínala kabátec. Zadýchaně se u ní zastavil a pomohl jí manželovo tělo uložit na zem do trávy, i když mu bylo jasné, že je to už marné. Majitel Křížové hutě nedýchal.

Lékař ze Cvikova, který ho druhý den podle nařízení vrchnosti ohledal, konstatoval přirozenou smrt. Puklo mu srdce.

„Je to tvá vina!“ vmetla Ignácovi do tváře vdova. „Tolik si od tvé pomoci sliboval, a ty co? Skláře jsi vyhnal, křišťál jsi neutavil a mého manžela jsi přivedl do hrobu. Kliď se i s celou svou familií pryč! Už tě nechci nikdy vidět! Přinesl jsi sem jen neštěstí.“

V. KAPITOLA 

Ráno začala Anna balit a Ignác se vydal do Cvikova, aby najal povoz na stěhování, i když zatím netušil, kam se vrtnou. Pod kopcem potkal svého syna Leopolda, který se vracel domů. Tlačil prázdný trakař a vesele si pohvizdoval.

„Všechno jsem prodal!“ hlásil pyšně. „A víš za kolik? Sedmnáct krejcarů! Jaký jsem?“

„Na tebe bylo vždycky spolehnutí,“ pochválil ho Ignác nesoustředěně.

„Stalo se něco?“ zeptal se a teprve teď pustil držadla a trakař postavil na zem. „Doma?“

„Ne, ve sklárně. Huťmistr zemřel a nás vyhnali. Navštívil jsi nějakou huť?“

„Copak na mě není spolehnutí?“ podivil se bezstarostně Leopold. Skoro se zdálo, že tu zprávu považuje za dobrou. „Asi hodinu a půl cesty odtud přes kopce leží v lesích nad údolím moc dobrá huť. Jmenuje se Falknovská.“

„Jak víš, že je dobrá?“

„Chvíli jsem si u pece povídal se skláři. Jsou tam spokojení, a pokud jsem si všiml, dělají dobré zboží. Hodně dobré. Tam by ses musel pořádně otáčet, abys byl lepší než oni.“

„Tyhle řeči si nech od cesty. Tam, kde se daří, nemají obvykle o pracovníky nouzi.“

„Omyl! Huťmistr zrovna hledá celou dílnu. Jmenuje se Martin Reilich, a když jsem mu o tobě pověděl, prosil mne, abych tě tam přivedl. Ale to není všechno. Nabídl se, že půjčí svůj vlastní povoz, abychom se mohli přestěhovat.“

„Takže ty už jsi to vlastně za mne dohodl,“ pousmál se Ignác.

„Doufám, že jsi mi taky vyjednal slušnou mzdu.“

„To bych si netroufl, otče. Jen jsem mu pověděl, že jsi jako mistr bral na Helmbašské huti šest krejcarů za den a že bys asi nebyl ochotný pracovat za míň.“

„Ale to přece není pravda. Bral jsem čtyři.“

„Že bych se spletl?“ kroutil komicky hlavou Leopold. „No, ale když už jsem mu to řekl, měl bys na tom trvat i ty. Protože těch šest krejcarů je ochotný ti dát. Wolfovi dá čtyři a já budu mít tři. Tedy za předpokladu, že tam půjdeme jako celá dílna. Hofmana je mi sice líto, ale jeho smrt vlastně vyřešila naši situaci.“

Ignác se na chvilku zadíval synovi do očí a pak přísně řekl:

„A teď pravdu. Proč bychom se měli stěhovat právě do Falknovské hutě? A proč jsi tam jednal, jako by už byla ruka v rukávě?“

„Nějak mi to připadlo jako dobrý nápad. Křížová huť by šla stejně brzy k čertu, i kdyby Hofman nezemřel,“ odpověděl nepřesvědčivě.

„Chlape mizerná, mám tě přehnout přes koleno?“ varoval ho otec. Vzhledem k tomu, že syn byl o půl hlavy vyšší než on, byla to výhružka opravdu jen řečnická. Přesto důrazně otázku upřesnil:

„Co v tom je?“

„Marie,“ odpověděl po krátkém zaváhání jeho syn.

„Bože můj, já tě jednou pošlu samotného do světa, a ty, místo aby ses něco naučil, hned koukáš po ženských.“

„Maminka mi vyprávěla, že když jsi za ní chodil k milíři ty… No nic,“ upozornil uličnicky Leopold. Celý zářil, protože mu bylo jasné, že se s ohledem k situaci na Falknovskou huť přestěhují. Pak zvážněl a začal vysvětlovat: „Ta Marie je huťmistrovou dcerou. Je jí asi tak patnáct let, je moc pěkná a navíc chytrá. Včera jsme si spolu povídali a moc jsme se nasmáli.“

„Tak nevím, jestli je dobrý nápad jet zrovna tam,“ odpověděl stejně vážně jeho otec. „Syn obyčejného skláře a dcera bohatého majitele hutě, nezdá se ti, že to k sobě nejde? To je stejné, jako by si dcera z urozené rodiny vzala syna svého poddaného. Budeš se tam jen zbytečně trápit.“

„Nebudu, protože ty nejsi obyčejný sklář. Kdo tady v okolí může říci, že ví, jak vyrábět sklo po benátském způsobu?“

„Na to nespoléhej, chlapče. Ještě jsem ho tu neutavil,“ bránil se Ignác. „Udělám pro tebe všechno, co mohu, ale tohle ti nemůže vyjít. Pokud se do Falknova odstěhujeme, slib mi, že tu holku necháš na pokoji.“