Jan Bauer

Mrtví se mstí

Mordy v časech císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8042-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8043-8 (mobi)

Prolog 

Lukáš Trobl z Květnice se po studiích na univerzitě v Heidelbergu vrátil do Prahy, sídla římského císaře Rudolfa II. Doufal, že ho u sebe zaměstná jeho strýc Maxmilián Trobl, který zastával důležitý úřad dvorního rady zemského soudu. Ale ještě než se ke strýci dostal, zapletl se do rvačky a následně byl neprávem obviněn z vraždy vlašského alchymisty Alessandra Bellarminiho. Z vězení se sice po strýcově zásahu dostal, ale jen za podmínky, že se mu podaří najít skutečného vraha. Lukáš ve svém pátrání, při němž mu vydatně pomáhala půvabná šenkýřka Tereza z krčmy U Krále brabantského, uspěl a našel a usvědčil skutečného pachatele. Díky tomu se stal písařem zemského soudu s pověřením pro zvláštní úkoly. Mezi ně patřilo i vyšetřování závažných hrdelních zločinů.

I 

„Strýčku, proč se mám celý den hrbit nad lejstry a opisovat výpovědi svědků a soudní protokoly? Beztak už mne od toho psaní bolí pravá ruka a dostávám křeče do prstů,“ posteskl si soudní písař Lukáš Trobl z Květnice, jenž by raději než psací brk držel v ruce kord nebo něžnou ručku nějaké půvabné panny.

„Nestěžuj si, milý synovče. Jsi soudním písařem, a tedy je tvým posláním především psaní,“ s mírným úsměvem mu nabádavě odvětil dvorní rada zemského soudu Maxmilián Trobl z Květnice. „A v úřadě mi neříkej strýčku. Takové oslovení si nech domů. Tady jsem pro tebe urozeným panem dvorním radou,“ dodal přísně.

„Ano, urozený pane dvorní rado.“ Lukáš se zklamaně zamračil, pokorně sklonil hlavu, namočil brk do kalamáře s inkoustem a znovu začal trpělivě a krasopisně vykružovat na papíře písmena, slova a věty. Justiční jazyk mu připadal notně kostrbatý a místy takřka nesrozumitelný. Ale už se smířil s tím, že soudci a také advokáti si na jeho nesrozumitelnost potrpí už z toho důvodu, že jim pak umožňuje ohýbat výklad zákonů podle momentálních potřeb.

Hodnou chvíli panovalo v kanceláři ticho, rušené jen skřípáním zaostřeného brku po papíře. Konečně Lukáš učinil tečku za poslední větou zápisu z nedávného soudního jednání, týkajícího se sporu o hranice mezi pozemky rytíře z Vřesova a hraběte Šlika. Poté zasypal napsaný text jemným bílým pískem, sfoukl ho na podlahu z kamenných dlaždic a zálibně si prohlížel svoje dílo. Což o to, rukopis míval už na univerzitě pěkný, radost pohledět, ale samotné psaní ho veskrze nudilo.

„Urozený pane dvorní rado,“ opatrně znovu oslovil svého strýce, „jmenoval jste mne soudním písařem s pověřením pro zvláštní úkoly. Domníval jsem se, že těmi zvláštními úkoly je míněno především vyšetřování hrdelních zločinů a pátrání po jejich pachatelích...“

„Jsi ještě mladý, synovče,“ odbyl ho Maxmilián Trobl a mávnul přitom rukou, jako by odháněl zvláště dotěrnou mouchu. „Většinu těch, jak říkáš, hrdelních zločinů, mívají na starosti rychtáři některého z měst pražských, na jejichž území jsou spáchány. I když přiznávám, že od té doby, co se Pražský hrad stal císařským sídlem, přihrnula se sem všelijaká často cizokrajná verbež, která spatřuje v přítomnosti panovnického dvora příležitost k loupežím, podvodům a vůbec zločinným rejdům. Jenže na všechny zatím stačí příslušní městští ochránci spravedlnosti, tedy rychtáři a jejich biřici. Jen málokdy se tu však naskytne případ, s nímž by si nevěděli rady a vyžádali si pomoc od zemského soudu.“

„Ale co vražda toho alchymisty Bellarminiho nebo řádění Fabia Orsiniho?“ opatrně namítl Lukáš, pyšný, že právě jemu se tyto záležitosti před časem podařilo objasnit.

„Ach ano, občas se takové případy opravdu vyskytnou. Slibuji ti, že až na ně narazíme, dostaneš příležitost osvědčit svůj důvtip. Ale do té doby jsi na zemském soudu užitečnější jako písař. Tak už nemudruj a pokračuj v psaní.“

„Zápis už mám opsaný,“ pochlubil se mladík.

„Hmmm, hned se na to podívám. Zatím mi můžeš opsat tady hlášení staroměstského rychtáře Habenštrajta.“ A s tím Maximilián Trobl položil na Lukášův pulpit svazek nepříliš úhledně popsaných listů.

„Co to je? Vždyť to místy nejde vůbec přečíst a tady je papír dokonce pořádně umaštěný. Zdá se, že na něm přítel Habenštrajt zřejmě povečeřel.“

„Už proto bych chtěl mít rychtářovo hlášení úhledně přepsané a na čistém papíru,“ připomněl dvorní rada a znovu se začetl do spisů.

Lukášovi nezbylo než umaštěné listy hlášení rozložit před sebe na pulpit, vzít první z hromádky nařezaných čistých papírů, opatrně ho uhladit dlaní, namočit brk do kalamáře a začít opisovat Habenštrajtovy kostrbaté věty. Samozřejmě ne doslova, vždyť rychtář měl jen farní školu a v právní stylistice se příliš nevyznal. Proto písař musel jeho formulace upravovat, vybrušovat, případně ještě rozvádět, aby bylo už na první pohled patrné, oč se vlastně v hlášení jedná. Jenže už první věty ho zarazily. Nebyla to zpráva o nějaké hospodské rvačce o nevěstku či o krádeži naditého měšce, jaké bývaly nejčastější, nýbrž o zvláště surové vraždě. Navíc zavražděný byl ještě po smrti pořádně zohaven, a to tak, že chudák Habenštrajt doslova uvedl, že „mrtvý byl hanebně rozřezán na kusy, oči měl vypíchané, mužský úd uťatý a do úst vražený“. „Fuj,“ Lukáš si neodpustil polohlasnou poznámku a celý se otřásl při představě takové ďábelské hanebnosti. Tím zabitým měl být údajně vznešený Hispánec don Juan Antonio Cabrera de Córdoba, který si nedávno na Starém Městě pražském koupil od bohatého kupce Antonína Korálka dům U Tří bílých lilií. A právě v tomto domě byl včera ráno nalezen najatými sluhy ve stavu, jaký popsal Habenštrajt. Najatí sluhové byli zřejmě muži čestnými, protože je při této příležitosti ani nenapadlo zcizit zlatou sošku, kterou kdosi, patrně vrah, z nějakých podivných důvodů položil na zohavenou mrtvolu. „Asi proto si ji nevzali,“ sděloval rychtář, „že ze všeho nejvíce připomíná zpodobnění ďáblíka. S takovou čertovinou nechtěli mít, jak se mi přiznali, nic společného.“

„Vzhledem k tomu, že onoho vznešeného Hispánce nikdo ve Starém Městě pražském nezná a ani kupec Antonín Korálek, který mu prodal onen dům, mi nedokázal říci o něm něco bližšího, dovoluji se obrátit na urozeného pana dvorního radu s prosbou o vyšetření této hnusné a odporné vraždy,“ uzavíral staroměstský rychtář svoje hlášení.

Lukáš se při čtení zachvěl odporem, ale zároveň v něm zahořela jiskřička zvědavosti. Třeba je právě tohle ten hrdelní případ, který poskytne příležitost osvědčit svůj důvtip a dokázat strýci Maxmiliánovi, že je opravdu hoden jeho důvěry.

„Urozený pane dvorní rado, to je hrůza! Přečtěte si to!“ vyhrkl mladý písař a zašermoval umaštěným hlášením rychtáře Habenštrajta.

„Lukáši, nevezmu si to od tebe dříve, než to pěkně přepíšeš. Přece nechceš, abych vzal do ruky a luštil ten rychtářův umatlaný škrabopis.“

„Já myslel... To je vskutku hrůzný případ...,“ zamumlal mladý Trobl.

„Jen klid, chlapče. Až budeš u zemského soudu sloužit déle, nebudou tě rychtářská hlášení tak rozčilovat.“

Lukáš chtěl ještě něco říci, ale raději si to rozmyslel a dal se do pečlivého opisování a také přeformulovávání Habenštrajtových vět. Uplynula notně dlouhá chvíle, než byl s prací hotov, zasypal čerstvý rukopis jemným pískem, sfoukl ho a s důležitým výrazem položil před strýce. Celý se přitom nadmul pýchou a dychtivě očekával, co Maxmilián Trobl řekne. Jenže dvorní rada jeho krasopisný opis odstrčil na kraj stolu a dál si četl ve starých spisech, jako by ho zápis staroměstského rychtáře vůbec nezajímal. Mladík na něm nedočkavě visel očima a strýc to zřejmě vycítil. Po chvíli zvedl hlavu, pozorně se na synovce podíval a s povzdechem „když jinak nedáš“ si přepsané hlášení vzal do rukou a začal číst. Cosi si přitom brblal pod vousy, prohodil něco o tom, že rychtář je pitomec a trouba, a když pak zvedl oči, pronesl větu, na kterou Lukáš už několik týdnů netrpělivě čekal:

„Ujmi se toho případu a najdi toho ohavného mordýře!“

II 

Staroměstský rychtář Tomáš Habenštrajt se líně protáhl a upřel své šedomodré oči na Lukáše Trobla se slovy: „Tak copak mi neseš od urozeného pana dvorního rady?“

„Nenesu ti nic, rychtáři,“ ušklíbl se soudní písař vědom si své momentální důležitosti. „Leda ti mohu ukázat příkaz dvorního rady zemského soudu o tom, že já osobně se mám ujmout vyšetřování vraždy toho Hispánce.“

„Á, panáček nám vyrostl. Koukám, že protekce na zemském soudu jen kvete.“

„Žádná protekce. Strýc mne prostě pověřil vyšetřením případu, s nímž si ty, rychtáři, zjevně nevíš rady,“ prohlásil Lukáš sebevědomě.

„No to víš, my tady na Starém Městě pražském jsme samí hlupáci, ťulpasové a omezenci schopní leda rozhánět hospodské rvačky, co?“

„To jsem přece neřekl,“ bránil se písař, který si rázem uvědomil, že možná zašel příliš daleko.

„Já vím, že jsi to neřekl,“ uklidňoval mládence Habenštrajt. „Víš ty co? Zajdeme spolu raději ke Stříbrné konvici na máz světlého piva a já ti celou tu proklatou záležitost hezky popravdě vylíčím. Sám pak uznáš, že je to mimořádně podivný případ, o němž si dovolím pochybovat, že by ho vůbec mohl někdo rozlousknout a najít toho pomateného řezníka. Vždyť ten mordýř musel být s tímhle řemeslem náramně dobře seznámen.“

Představa korbele s pěnivým mokem Lukáše okamžitě zaujala a horlivě, možná až příliš horlivě, souhlasil s rychtářovým návrhem. A tak spolu opustili budovu radnice a vydali se přes Staroměstský rynek, tou dobou plný stánků, kde trhovci nabízeli roztodivné zboží a přitom se hlasitě překřikovali při jeho vychvalování, do hostince U Stříbrné konvice. Hostinský Prokop, jakmile spatřil rychtáře v doprovodu jemu neznámého mladíka, hbitě k nim pospíšil a sám je uvedl k volnému stolu a svou červenou zástěrou ho honem zbavil povalujících se drobků.

„Co si račte přát, pane rychtáři?“ ukláněl se a přímo překypoval ochotou.

„Tady písař zemského soudu mladý pán z Květnice a já si přejeme dva korbele piva. A nechceme žádné slejvky!“ poroučel Habenštrajt.

Bylo zřejmé, že má tady U Stříbrné konvice vskutku velkou autoritu. Když se mu ještě Prokop pokusil nabídnout klobásky s křenem, rychtář se jen odmítavě zamračil a hostinský už raději na nic nečekal a kvapil do výčepu. Za chvíli už stály na stole dva cínové korbele s lákavou bílou pěnou. Habenštrajt nejprve pozvedl jeden z nich a co nejdůstojněji pronesl: „Ať slouží!“ Poté přitiskl okraj korbele k ústům. Navzdory husté pěně pil dlouze a Lukáš si všiml, jak se mu přitom hýbe ohryzek. Teprve po chvíli odložil rychtář svůj korbel na stůl, utřel si svůj pivem zmáčený knír, hloubavě se zahleděl na písaře, zřejmě aby se přesvědčil, zda už svou pozornost soustředil na jeho očekávané vypravování, a teprve pak začal: „Upřímně řečeno je to velice ohavný a pro mne poměrně nesrozumitelný případ. Víš, Lukáši, od té doby, co si Jeho císařské Veličenstvo vybralo Prahu jako své sídelní město, začala se sem hrnout všemožná cháska nejen z křesťanské Evropy, ale také ta krvelačná holota machometská, co se rouhá Hospodinovi a oškliví si staré dobré křesťanství. Já se divím, proč to Jeho císařské Veličenstvo trpí. Vždyť zatímco v Uhrách s těmi machometány válčíme, tady v městech pražských se nám ti psi nevěřící rozlézají jako kobylky...“

„K věci, rychtáři,“ napomenul Habenštrajta mladý Trobl, který by už býval rád slyšel něco o tom děsivém mordu a vůbec nestál o filozofování staroměstského strážce spravedlnosti.“

„Tak tedy k věci. Zmínil jsem machometány, ale ti Vlaši a Hispánci, co k nám Jeho císařské Veličenstvo natahalo, nejsou o nic lepší. Jen tady loupí, kradou, podvádějí, hrají v kostky a svádějí ženské a přitom se navenek nosí, jako by byli kdoví co. Mezi námi, je to jen navoněná verbež, co Boha pořádně nectí a nad našince se vytahuje. Ale říkal jsi k věci, tak tedy k věci. Jeden Hispánec s tuze divným jménem...“

„Četl jsem tvoje hlášení. Pokud si to dobře pamatuji, nechal si říkat don Juan Antonio Cabrera de Córdoba,“ přerušil rychtáře Lukáš.

„Správně. Vidím, že máš mladou hlavu a tím pádem i lepšího pamatováka. No zkrátka ten Cabrera de Córdoba si od kupce Korálka koupil dům U Tří bílých lilií. To je kousek odtud za kostelem svatého Havla.“

„Měli bychom se tam zajít podívat,“ navrhl písař.

„Však ještě poseď a popij. Vy mladí jste hrozně netrpěliví, ale věz, že všechno má svůj čas. Dům jsem dal zapečetit a hlídat dvěma biřici. No, abych se vrátil k tomu, co jsem ti chtěl říci. Ten Cabrera byl pořádně prachatý, jako Hispánci vesměs bývají. Však hispánský král je prý strýcem Jeho císařského Veličenstva. Jistě si dokážeš představit, jak se k tomu Cabrerovi hned hrnuli všelijací vyžírkové, aby jim dal vydělat. Protože však nemluvil ani německy, ani česky, vyjednával s nimi jakýsi Blomberg, podivný chlapík, co mu dělal, tedy tomu prachatému Hispánci, něco jako hofmistra.“

„Kde je ten Blomberg teď?“ přerušil mladý Trobl rychtáře.

Ale ten jen pokrčil rameny: „Nevím. Zmizel jako pára nad hrncem. Včera ráno přišli do domu U Tří bílých lilií sluhové, které ten Blomberg najal. Jeden měl mít na starosti koně, jedna holčina dělala kuchařku, jedna byla na úklid a pak tam byli ještě dva chlápci na různé podělávky po domě. Spát tam ale nesměli. Ten Hispánec si přál být přes noc sám, i hofmistr Blomberg musel bydlet jinde.“

„Divné,“ zamumlal Lukáš a očima visel Habenštrajtovi na rtech, protože teprve teď se rychtář dostával k tomu, co oba zajímalo nejvíc.

„Zkrátka abych to nezdržoval, včera ráno ta pětice, tedy až na Blomberga, dorazila do domu a spatřila tu hrůzu, co jsem popsal v hlášení dvornímu radovi.“

„Kde je ta zohavená mrtvola teď?“ zeptal se písař.

„Nechal jsem ji dát do dubové rakve a uložit v márnici u svatého Havla, která byla nejblíže. Nechtěl jsem, aby tu pekelnou hrůzu viděl ještě někdo jiný.“

„Zmiňuješ se o nějaké zlaté sošce.“

„Málem bych zapomněl. Tu sošku mám zamčenou v truhlici. Nevím, jestli je opravdu ze zlata. Každopádně je ze žlutého kovu a na to, jak je malá, je docela těžká. Nejhorší na ní je, že zpodobňuje ďábla, jak ho malují v kronikách nebo na kostelních obrazech. Má vyplazený jazyk, zvednuté ruce a na hlavě má ne dva, ale hned pět rohů. Hrůza!“

„Prý ležela na té zohavené mrtvole,“ zajímal se Lukáš.

„Neřekl bych, že ležela. Ona na ní stála. Vypadalo to, jako by toho Hispánce zabil a zmasakroval ten malý zlatý ďábel.“ A rychtář se honem pokřižoval.

„Soška přece nemůže vraždit,“ namítl mladík.

„Tím bych si nebyl tak jist,“ opatrně zamumlal rychtář a honem se napil. „Však počkej, až ji uvidíš. Pak pochopíš, že jsou věci mezi nebem a zemí, o nichž nemáme my smrtelníci ani ponětí. Kdybys slyšel, co nám onehdy u Zelené žáby povídal ten anglický alchymista, učený magistr Kelley, taky bys mluvil jinak.“

Habenštrajt se výmluvně odmlčel a upřel na Lukáše zvědavý pohled, jako by čekal, že se s ním bude přít. Ale mladý Trobl nic takového dělat nemínil. Rychle na několikeré polknutí vyprázdnil svůj korbel a položil na stůl stříbrnou minci.

„Platím já,“ odstrčil Habenštrajt jeho peníz a hlasitě přivolal hostinského Prokopa. „Když jinak nedáš, tak tedy pojďme na místo činu do domu U Tří bílých lilií. Stejně tam toho moc neuvidíš. Beztak stále nevíme, kdo vlastně byl ten Kabora...“

„Cabrera de Córdoba,“ opravil ho Lukáš.

„No zkrátka co byl ten Hispánec vlastně zač.“

„Hmmm,“ souhlasil s ním písař a společně vyšli na rynek a vydali se první uličkou doleva k farnímu kostelu svatého Havla.

III 

Dům U Tří bílých lilií vypadal už na první pohled jako panské sídlo, které se jen podivuhodnou shodou okolností ocitlo na Havelském plácku ve Starém Městě pražském. Okolní stavení převyšovalo o celé patro a stěny zdobila psaníčková sgrafita, napodobující bosované zdivo. Sedlovou střechu krytou šindelem přerušoval široký komín rovněž ozdobený sgrafity a dokonce malá cibulovitá věžička. Bylo na první pohled zřejmé, že kupec Korálek vybudoval tento dům se záměrem ho draze prodat nebo alespoň pronajímat. Sám s rodinou bydlel v mnohem skromnějším obydlí na Ovocném trhu.

Dva biřici, kteří znuděně postávali před domem, při spatření příchozích honem pospíšili v ústrety. „Až na to, že jsme museli odehnat jednu cikánku, která nám chtěla z dlaní předpovídat budoucnost, se nestalo nic podezřelého,“ hlásil rychtáři první z biřiců.

„Kde je ta cikánka teď?“ zeptal se ho Habenštrajt. Ne že by ho to zvláště zajímalo, ale před písařem zemského soudu chtěl dát najevo, že nepodceňuje žádnou maličkost.

„Tady Jaroš ji přetáhl ratištěm své sudlice přes prdel a tak s nadávkami zase zmizela,“ spokojeně se zazubil druhý zbrojnoš. „Prý jsme zvyjebanci, z pekla zplozenci, sráči zasraní a kdoví co ještě. Tak mě napadá, rychtáři, neměli jsme ji sebrat za napadání veřejných činitelů?“

Tomáš Habenštrajt jen odmítavě zavrtěl hlavou, ukázal na Lukáše a prohlásil: „My dva se teď porozhlédneme uvnitř. Pan soudní písař by si rád prohlédl dům toho zavražděného Hispánce.“

„Jak račte, rychtáři. Hned vám odemknu dveře,“ prohodil biřic Jaroš a odepjal od opasku velký klíč, který získali od jednoho z Cabrerových sluhů.

„Tak tady ho našli, respektive to, co z něho zbylo,“ ponuře pronesl Habenštrajt, sotva s Lukášem vstoupili do tmavého mázhauzu. „Ležel na úpatí schodiště. Vypadalo to, že svého vraha či vrahy sám vpustil do domu, a když zjistil, co mu hrozí, pokusil se utéci vzhůru po schodišti.“

„Ale už to nestihl,“ smutně pokývl hlavou Lukáš. „Našli jste nějaké stopy po tom mordýři?“

„Stopy?“ nechápavě se otázal rychtář.

„No třeba vražednou zbraň nebo kus jeho oděvu?“

„Kdepak, nic takového. K přepadení toho Hispánce totiž došlo zřejmě v noci a tu dýku či nůž, kterým Hispánce bodal, porcoval a nakonec mu uřízl pinďoura, si nepochybně zase odnesl.“

„A co krev?“

„Té tady bylo jak v řeznickém krámu nebo někde na bojišti. Všechno jsem nechal umýt. Nemáš ponětí, jak to tu smrdělo a co tu bylo much.“

Lukáš už se chystal, že tu pořádkumilovnost rychtáři vytkne, ale pak si to rozmyslel. Habenštrajt dělal, co mohl, byť tím vyšetřování vraždy příliš neprospěl. A tak se ho raději zeptal, zda se něco ztratilo.

„To je divné. Zdá se, že vůbec nic. Zprvu jsem si myslel, že se jedná o loupežnou vraždu, ale i ty ztracené váčky zlatých mincí, patrně florénů, které podle najaté kuchařky zmizely z truhlice v prvním patře, se pak nakonec našly. Vzal je jeden z Hispáncových sluhů v domnění, že se na to nepřijde. Jenže zapomněl, že žijeme v Čechách, a další sluha ho udal. No, jak vždycky říkávám, co Čech, to práskač.“

Lukáš neměl podobná moudra rád, ale nedal to najevo, jen se zachmuřil, po jeho mladé tváři, zdobené úzkým knírkem pod nápadným křivým nosem, jako by přelétl mrak.

„Prohledali jste dům?“

„Od půdy až po sklep. Ten Cabrera si zjevně žil na vysoké noze, ve sklepě měl hezkých pár soudků vína a po domě truhlice plné drahého šatstva. Dokonce tady má, tedy vlastně měl, vždyť už je na pravdě Boží, tištěné knihy v té jeho hispánštině nebo latině, nějaké mapy a pak takovou pomalovanou kouli ve stojanu. Však se pojď podívat, támhle stojí.“ A Habenštrajt ukázal do vedlejší komnaty, kde pod oknem, sestaveném ze skleněných terčíků zalitých do olova, stál na dřevěném podstavci v kruhovém rámu velký glóbus. Lukáš popošel až k němu a začal si ho otáčet a prohlížet. Hned mu padl do oka nápis Europa a o kus dál za modře zbarvenou plochou zdobenou kresbami korábů, mořských hadů a velryb byla zase hnědá plocha s nápisem America. Na dolní polovině glóbu naopak převládala bílá barva a bylo tam uvedeno Terra incognita. Písař, který podobné globusy znal z univerzity v Heidelbergu, si ho o kousek pootočil, aby si mohl přečíst další nápisy, jako Asie, Indie nebo Kitaj. V duchu se přitom zasnil a představil si, jaké by to bylo moci navštívit všechny ty daleké exotické země, kde prý žijí trpaslíci, lidožrouti, trojhlaví draci a domy tam mají zlaté střechy. Prý... Ale kdo ví, jak je tomu doopravdy.

„Co to je?“ zvědavě se otázal Habenštrajt.

„To je zobrazení zeměkoule,“ odvětil písař. „Představ si, že tady na tomto místě žijeme,“ s těmi slovy ukázal kamsi doprostřed Evropy, kde byly namalovány dvě zubaté věže označené malinkým nápisem Praga.

„Stejně mi to rozum nebere,“ namítl rychtář. „Jak to, že nespadneme, když prý žijeme na kouli?“

Soudní písař nechal jeho pochybnosti bez poznámky a ukázal na dveře v cihlové podlaze: „Co je tam?“

„Sklep přece. Ten Hispánec tam měl víno. Chceš se podívat?“

„Jistě. Jen jestli tví hoši už něco neupili.“

„Kdepak. Však je mám pořádně vycepované. Do sklepa nesměli ani páchnout.“ S těmi slovy Habenštrajt zvedl padací dveře a otevřelo se před nimi kamenné schodiště klesající kamsi do tmavé hlubiny.

„Sežeň nám nějaké světlo,“ vyzval písař rychtáře a za chvíli už oba sestupovali do podzemí s planoucí pochodní. Lukáš očekával, že ucítí charakteristickou vůni vinného sklepa, prozrazující trochu vlhkost, trochu plíseň, a především víno, ale místo toho je přímo praštil do nosu nepříjemný nasládlý zápach.

„Co to tu smrdí?“

„To bude něco shnilého támhle za tím sudem,“ ukázal rychtář před sebe a společně začali s námahou odsunovat dřevěnou překážku se šplouchajícím obsahem. Po hodné chvíli se jim skutečně podařilo velký sud odstrčit stranou. Za ním v koutě u neomítnuté stěny skutečně něco v šeru leželo. Habenštrajt zvedl pochodeň a v jejím komíhajícím se světle spatřili podivně zkroucené lidské tělo. Podle vousů se zjevně jednalo o muže oblečeného v černém kabátci s bílým okružím. Jeho oči byly vyhaslé a čelo pokrývala zaschlá krev. Už na první pohled bylo zřejmé, že ho kdosi usmrtil ranou do hlavy.

„To je přece hofmistr Blomberg,“ vzrušeně vyhrkl rychtář. „Proto jsme ho nemohli najít.“

„Ale říkal jsi, že jste sklep už prohlíželi. Jak to, že jste hofmistra nenašli?“

„Asi proto, že ještě nezapáchal,“ se smutkem v hlase pronesl rychtář. Zatvářil se přitom náramně zkroušeně a spíše pro sebe tiše dodal: „Pokoj jeho duši!“

„Tak to máme už dvě mrtvoly,“ odevzdaně si povzdechl Lukáš. Přistoupil až k ležícímu Blombergovi, aby si ho lépe prohlédl, jenže jak se k němu sklonil, rázem se mu zvedl žaludek a na místě se s odpuštěním pozvracel. Jen taktak přitom minul špičky svých bot. Pach zvratků byl tak silný, že ještě překonával nasládlý smrad rozkládajícího se hofmistrova těla.

„Fuj,“ zvolal rychtář a honem pospíchal po schodech ven ze sklepa. „To se hned pozná rozmazlený panáček,“ ulevoval si na Lukášovu adresu. „Sotva uvidí mrtvolu, hned se s odpuštěním poblije.“

IV 

„Hej, chlapci, dole ve sklepě jsme našli další mrtvolu. Odneste ji do márnice ke svatému Havlovi,“ přikázal rychtář svým biřicům, sotva vyšel z domu U Tří bílých lilií.

Jaroš chtěl něco namítnout, ale když se podíval Habenštrajtovi do rozčilené tváře, raději své námitky spolknul a následoval svého druha do domu. Rychtářův obličej vskutku nevěstil nic příjemného. Tomu tak ještě scházelo, že se našla další mrtvola a přitom se nejednalo o nějakého vandráka, kterého by bylo možné jen tak bez obřadu zahrabat na svatohavelském hřbitově. Blomberg sice nebyl žádný šlechtic, ale zcela jistě důležitý pán, když dělal hofmistra tomu prachatému Hispánci. Nejdřív jedna rozřezaná mrtvola s vypíchanýma očima a uříznutým ptákem a teď ještě chlapík s rozbitou hlavou. To zas bude mít purkmistr řečí jako pes blech!

Habenštrajt se s jistou škodolibostí ohlédl na Lukáše, který vyběhl z domu za ním. Měl teď nápadně bílý obličej a držel se za břicho. Naštěstí mu už z úst mohly vycházet jen kyselé šťávy a žaludek byl zcela prázdný. „To jsem tomu dal, takhle se znemožnit před rychtářem,“ bručel si pro sebe.

„Chceš se podívat do márnice na toho rozřezaného Hispánce?“

Soudní písař se po Habenštrajtově otázce znovu prohnul do předklonu, tvář zkřivil bolestí, ale z otevřených úst už nevyšlo nic. „Raději ne,“ zablekotal.

„No, jako soudní vyšetřovatel by sis měl mrtvolu toho Kobery prohlédnout,“ výsměšně se ušklíbl rychtář.

„Jmenoval se Juan Antonio Cabrera de Córdoba,“ opravil ho Lukáš.

„Vždyť jsem ti říkal, že na cizokrajná jména nemám paměť.“

Z domu zatím vyšli oba biřici. Ze svých dvou sudlic a jakéhosi kabátce, který objevili v Hispáncových truhlicích, si udělali nosítka, na která položili mrtvého Blomberga. Jeho tělo ovšem přikryli zažloutlým prostěradlem.

„Lidičky, v domě U Tří bílých lilií našli další mrtvolu,“ zvolala vdova po pekařovi Voršila Housková a hned přivábila na Havelský plácek spoustu zvědavců.

„To je hrůza, co se na Starém Městě teď děje,“ postěžoval si ševcovský pomocník Matěj Krupička.

„No, na Menším Městě pražském to není o nic lepší,“ přisadil si šedovlasý Benedikt, kostelní sluha od svatého Havla. „Každé ráno prý tahají z Čertovky nějakou mrtvolu. Někdy i dvě.“

„Hele, kostelníku, nerozumuj a pojď nám otevřít márnici,“ ozval se biřic Jaroš.

„Jó, chlapče, to musíš za hrobníkem,“ odbyl ho Benedikt, protáhl se hloučkem zvědavců a chtěl zmizet v budově svatohavelské fary. Jenže rychtář mu stačil včas vstoupit do cesty, uchopil ho za kabátec a zavelel: „Ten klíč od márnice!“

„Je odemčená. Stačí zvednout závoru,“ odsekl Benedikt.

„No to se podívejme! Zohavenou mrtvolu španělského šlechtice nikdo nehlídá. To jsou divné pořádky,“ zvolal Lukáš, kterému se už udělalo lépe.

„Chceš se na tu mrtvolu podívat?“ ušklíbnul se Habenštrajt, ale soudní písař jen zavrtěl hlavou. Pouhá připomínka mu opět zvedla žaludek málem až do krku. Odmítavě zavrtěl hlavou. Věděl sice, že by si měl toho mrtvého a rozřezaného Hispánce jako správný vyšetřovatel prohlédnout, ale jaksi toho nyní nebyl schopen. Aby odvedl pozornost od své, jak doufal, přechodné indispozice, rychle vyhrkl: „Zajímá mne ta zlatá soška.“

„Chceš vidět toho ďáblíka?“ snažil se ujasnit si jeho zájem rychtář. „No tak to půjdeme zpátky na radnici. Však hoši se o to tady postarají bez nás.“ Poslední věta byla zjevně určena biřicům, kteří odnášeli mrtvého Blomberga do márnice.

„Hořím zvědavostí,“ pospíšil si říci Lukáš, aby odvedl pozornost od své neschopnosti snést pohled na zohavené a tlející mrtvoly.

„Tu sošku mám zatím uloženou ve své truhlici,“ ochotně vysvětloval rychtář, když společně kráčeli přes rušný Staroměstský rynek a vyhýbali se koňským koblížkům, kterých bylo na hrbolatém dláždění plno. Ale přece jen to tu páchlo mírněji než v márnici u svatého Havla.

Tomáš Habenštrajt vedl Lukáše Trobla do prvního patra radnice, kde přímo proti zasedací síni, v níž byl kdysi zvolen českým králem Jiří z Poděbrad, měl svoji světnici s velkým oknem přímo na rynek. U bílé stěny zdobené dvěma zkříženými halapartnami stála vykládaná truhlice zdobená znakem Starého Města pražského. Rychtář odkudsi vylovil nevelký lesklý klíč, vsunul ho do bytelného zámku, otočil jím, až to uvnitř klaplo, levou rukou zvedl víko a pravou vytáhl na světlo asi deset palců vysokou sošku ze žlutého kovu.

„Podle toho, jak je těžká, bude asi opravdu zlatá,“ poznamenal. „Divím se, že ji nikdo neukradl, když tam jen tak stála na rozřezané mrtvole.“

„No to by musel mít hodně otrlou náturu, kdyby ji sebral z těla mrtvého,“ odvětil soudní písař a vzal si sošku do ruky a zkusil ji potěžkat. Neměl sice ten odhad, jaký mívají zlatníci a klenotníci, kteří podle váhy hned poznají, zda dotyčný předmět je opravdu z ryzího zlata, nicméně by se dokázal vsadit třeba i o soudek vína, že je odlita opravdu z nejušlechtilejšího kovu.

„Kdyby ji tak viděl císař Rudolf, určitě by ji chtěl získat do svých sbírek,“ ušklíbnul se rychtář. „Však prý jeho kunstkomora zabírá dva velké sály a sám prý v ní tráví celé dny. Alespoň jsem to tak o něm slyšel.“

Lukáš mlčel a se zájmem si sošku prohlížel. Zpodobňovala mužíka s širokými rozšklebenými rty a velkýma šikmýma očima. Měl krátké tlusté nohy a ruce pozdviženy v jakoby žehnajícím gestu. Z kulaté hlavy mu trčelo pět výrůstků, ale nebyly to rohy, jak se domníval Habenštrajt, ale snad jakási korunka nebo čelenka. Písař by ji spíše označil za vládce nějakých skřítků než za ďáblíka. Ale proč vrah, pokud to opravdu vrah byl, postavil toho zlatého skřeta na tělo mrtvého Hispánce? Mělo to mít nějaký význam? Jednalo se snad o jakýsi vrahův podpis? Že by to byl vzkaz? Ale proč? Lukáš zamyšleně odložil sošku na stůl. Už se mu nehoupal žaludek jako prve. Teď měla práci jeho hlava. Byl nejvyšší čas luštit velmi zapeklitou záhadu. Jenže kde začít? Věděl, že staroměstský rychtář mu případ Hispáncovy vraždy rád přenechá. Už teď se škodolibě bavil jeho rozpaky. Ale Lukáš byl odhodlán celou tu ohavnou krvavou záležitost objasnit, byť v dané chvíli vůbec netušil, kde a od čeho by měl začít.