Volker Kutscher

Spis Vaterland

Originální název: Die Akte Vaterland,

vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany, 2012

Překlad Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2012, 2014, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Originally published in the German language as „Die Akte Vaterland“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2019

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover photo © ullstein bild

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9079-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9080-2 (mobi)

Rok 1932 bude naším rokem, rok konečného vítězství republiky nad jejími protivníky. Už ani den, už ani hodinu nechceme zůstávat v defenzivě – my zaútočíme! Útok na celé čáře! Náš nástup musí být součástí všeobecné ofenzívy. Dnes zvoláme – zítra udeříme!

KARL HÖLTERMANN, SPD, PROSINEC 1931

PROLOG 

Neděle 11. července 1920 

Je už zase venku a plíží se lesy, opustil svůj úkryt a prochází hvozdy, nikdo ho neuslyší, nikdo ho neuvidí. Ve vzduchu visí nazlátlá lenivost, i ve stínu stromů cítí teplo dne, léto vtáhlo do kraje se vší silou. Lipové květy šíří svou vůni a ozimý ječmen v polích u Markowsken také. Tokala se zastaví a zhluboka se nadechuje. Cítí už i jezero a těší se na koupel v chladné, hebké vodě.

Čím blíže je svému cíli, tím pomalejší jsou jeho pohyby. Je plachý, a když se někdy ukáže, tak jen proto, aby lidem nahnal strach. Nemá rád, když chodí do jeho lesa, nemá rád jejich hlasité volání, bezohledné dupání v podrostu, jejich opovržení vůči všemu, co je mu svaté. V jeho chatě visí zrcadlo a někdy, než vyjde ven, si pomaže tvář černou hlínou, až z ní svítí jen oči, a když vycení zuby, vypadá jako šelma. Za soumraku je díky tomu skoro neviditelný, ale teď stojí slunce vysoko na obloze a on maskování nepotřebuje. O to opatrněji se pohybuje, jeho mokasíny jsou z losí kůže, našlapuje v nich tiše jako kočka.

Tokala musí dávat pozor, jezero už patří k jejich říši, mohl by tu narazit na lidi. Do jeho lesů se neodvažují, tam mají strach, strach z bažin a z Kaubuka.

Kaubuk. Ano, takhle mu říkají, protože pro něj jiné jméno nemají. Jeho staré jméno, které si sám sotva pamatuje, dávno zapomněli a ještě méně mohou znát to nové, které přijal, když před mnoha zimami opustil jejich svět, jeho pravé jméno, jméno válečníka.

Tokala.

Liška.

Jako liška křižuje lesy, ukrývá se ve své noře a oni ho nechávají být. Nechávají ho, aby se věnoval svým věcem, a on zase nechává na pokoji je. Nikdo se neplete do světa, do něhož nepatří, taková je tichá dohoda již celá léta. V jejich světě je nebezpečno, ale tu a tam se musí odvážit a vypravit se v noci do jejich měst a vesnic, když potřebuje nové knihy, petrolej nebo některé plody, které u něj v bažině nechtějí růst.

Není přehnaně opatrný, přišel až téměř k jezeru, když vtom slyší pobrukování a zpěv a ustrne uprostřed pohybu. Naslouchá. Ženský hlas, neurčitá melodie. Pomalu se plíží ke své skrýši na břehu. Tokala ji poznal, poznal ji už po hlase ještě dřív, než mezi větvemi probleskla červená a bílá jejích letních šatů.

Niyaha Luta, tak ji pojmenoval.

Už jednou ji viděl, před několika týdny na tom stejném místě, a i tehdy seděl ve svém úkrytu a neodvažoval se pohnout. Věděl, že ho v přítmí hustého křoví neuvidí, a přesto to vypadalo, že hledí přímo na něj, když zvedla oči od knihy. Že se z města nevykradla sama, poznal vzápětí podle kovového rachocení a cinkání, které se neslo až do jeho úkrytu, a zanedlouho z lesa vyšel muž vedoucí kolo. Očekávala ho, to bylo vidět. A pak ho políbila. Skutečně to bylo tak, že ona políbila jeho, ne naopak, a Tokala pochopil, že se nesetkávají poprvé a že jejich setkání není náhoda.

To byla chvíle, kdy se ze své skrýše odebral zpět do šera lesa.

A teď je zase tady a Tokala dřepí v úkrytu, vidí její šaty se vzorem jako z rudých pírek na zářivé bílé, vidí její holé nohy, které má spuštěné do vody. Sedí na sluncem ozářené tlusté větvi vyčnívající nad jezero stejně jako tenkrát a zase si čte v knize.

Zapraskají větvičky a z lesa vystoupí muž. Ne ten muž s kolem, je to někdo jiný a Tokala v její tváři vidí, že ho nečekala. Zaklapne knihu, jako kdyby ji přistihl u něčeho zakázaného.

„Takže tady se potloukáš,“ řekne muž.

„Já se tady nepotloukám, čtu si.“

„Ty si čteš! Uprostřed lesa, když všichni přijeli do města, dokonce i sedláci z Jewarken a Urbanken, aby splnili vlasteneckou povinnost?“

Všichni v té době hodně mluví o vlasti. Tokala jejich řečem nerozumí. A proč ho pronásledují muži v uniformách, když si ze Suwalek přinese pár lahví petroleje nebo sůl výměnou za svoje kožešiny. Pro něj není žádný rozdíl v tom, jestli chodí v Markowskem lese nebo kolem Karassewa, ale oni dělají, jako by to byl rozdíl mezi nebem a peklem. Hranice. Nikdy nechápal, co přesně tím myslí. Les je tentýž na obou stranách hranice a Tokala nikdy nepochopí, proč je jeden strom pruský a ten vedle polský.

Šplouchá to. Muž sestoupil do mělké vody při břehu a brodí se k Niyaha Lutě.

„Že se odvažuješ tak daleko do lesa! Nebojíš se, že zabloudíš v bažinách? Nebo že tě odnese Kaubuk?“

„Nejsem dítě, abych se nechala strašit.“

„Ne, už nejsi dítě, máš pravdu.“ Muž na ni hledí způsobem, který se Tokalovi nelíbí. „Jsi dospělá žena. Můžeš dokonce hlasovat.“

„Už jsem hlasovala, hned po kostele. Pokud je to tvoje starost.“

Snaží se odpovídat rázně a odvážně, to Tokala cítí, avšak v jejím hlase zaznívá slabé chvění.

„Moje starost…“ Opovržlivě si odfrkne. „Ale potom jsi neměla nic důležitějšího než si vyjet sem…“

Rozhlédne se. Bázlivě. Jako by se bála, že z lesa každou chvíli vykročí muž s kolem. Tokala sedí v úkrytu a bojí se s ní.

„Je to snad kvůli tomu, že na zábradlí mostu u mlýna visí červený kapesník?“

Nic neříká a muž přijde blíž, až k větvi, na níž sedí, a ukáže na kůru.

„Tady někdo vyryl srdce,“ řekne.

„Opravdu?“

Ona už zase zní statečně. Je to statečnost zoufalství.

„Á tečka, em tečka,“ řekne a přejede prstem po dřevě, „a hned vedle jé tečka, pé tečka. Vypadá to úplně čerstvé.“

Ona nic neříká, ale Tokala vidí strach v jejích očích.

„Á tečka, em tečka, to bys mohla být klidně ty, holubičko.“

Jeho ukazovák obkresluje písmena vyrytá v kůře.

„Kdo je ale jé tečka, pé tečka?“ zeptá se.

Tokala vidí, jak její strach pomalu přechází ve vztek.

„Co mi chceš povídat,“ rozkřikne se na něj, „co mi tu k čertu chceš tvrdit?“

„Že sis nabrnkla amanta, to ti chci říct! A taky co si o tom myslím!“

Muž nyní řve. Tokala si v úkrytu zacpe uši, ale ten křik mu proniká do hlavy i tak.

„Nikdy jsem ti nic neslíbila!“

Seskočila z větve, stojí bosýma nohama v mělké vodě a probodává ho zuřivým pohledem.

„Opravdu?“ řekne on. „Ale Poláka, tomu jsi něco slíbila, nebo jak tomu mám rozumět?“

„Ty nemusíš rozumět vůbec ničemu, po tom je ti starou belu!“

„Už se o vás mluví! Nejsi ještě ani plnoletá a couráš s tím chlapem všude kolem, házíš po něm zamilovanýma očima!“

„Nikdy jsem ti nic neslíbila a nikdy, nikdy v životě nepřipustím, aby se mě dotkl člověk jako ty!“

Muž se zapotácí o krok zpět, jako kdyby ho ta slova tělesně zasáhla. Jako rány holí. Pak tam zase stojí klidně. A mluví už zase tišeji.

„Jeho ale připustíš, co? Poláka!“

„Není to Polák, je to Prus jako ty.“

„Takže to přiznáváš!“

„A i kdyby? Možná si ho vezmu!“

„Katolíka? Přítelíčka Poláků?“

„Nevím, co je ti do toho.“

„Co je mi do toho? Ty se ještě ptáš?“

„Ano, to se tedy ptám! Nevím, co tady chceš. Zmiz konečně a nechej mě na pokoji!“

„Čerta nechám. Někdo tě musí naučit manýrům! Když už to tvůj otec promeškal!“

„Neopovažuj se na mě sáhnout!“

Muž k ní udělá krok a z jejích očí srší vztek, ale jeho to nezastaví.

„Jen jeden polibek,“ řekne a zní to jakkoliv, jen ne něžně. „Když líbáš Poláky, tak já mám taky právě tě líbat!“

Oběma rukama sevře její štíhlé paže, které se ho snaží odrazit. Tokala dřepí v úkrytu a vidí, jak ji muž drží a chce přitisknout ústa na její obličej a jak se mu dívka snaží vyhnout. On je silnější.

„Pusť mě,“ vykřikne, když má ústa konečně zase volná.

„Co se děje? Děvka jako ty se přece nikdy nemůže nabažit chlapů, ne?“

Muži ji silou stáhne k zemi, do mělké vody, která cáká všude kolem, když se ona snaží bránit. Je zlý, Tokala to věděl.

„Pusť mě!“ křičí na něho, ale zlý muž ji nepouští, její křik zaniká v bublání, její hlava se musela ocitnout od vodou.

Tokala odvrací pohled. A vidí jinou ženu a jiného muže, ne v jezeře, ale v domě, ve světle petrolejové lampy. Žena krvácí z rány nad okem, tvář toho muže je rudá, je opilý a rozběsněný, tluče do ní a trhá jí noční košili… Tokala ten výjev zaplaší a dívá se zase ke břehu jezera, vidí, jak ten muž tu ženu přemáhá. Něco v něm chce zakročit, ale jiný hlas ho od toho zrazuje. Do světa lidí se nemá se co míchat! Kolik tam ve městě žije mužů, kteří ubližují svým ženám? Je to jejich svět a Tokala ví, že je zlý. Proto ho opustil. Ti z města se nepletou do jeho záležitostí a on se neplete do těch jejich, tak to v jeho životě funguje už řadu let a je to jediný život, který si umí představit.

Už ten pohled dál nesnese, musí zpátky do svého lesa, nemůže zůstat už ani vteřinu. A zatímco se pozadu plíží pryč, jak se to naučil z knih, vidí ještě, jak zlý muž cloumá jejími šaty a slyší zvuk párající se látky, vidí, jak si muž lehá na bezbrannou ženu a rozepíná si poklopec, jak ji druhou rukou tlačí dolů a koleny roztahuje její stehna. Tokala ji slyší křičet a její křik opět přejde v bublání, když se její hlava ocitne pod hladinou. A zase vidí ženu s rozervanou noční košilí, její skelné oči.

S tím obrazem v hlavě utíká pryč, běží do lesa, běží, co nejrychleji dokáže, pryč od jejich světa a jejich násilí, daleko pryč, jak jen to půjde.

Zlo se vrátilo, to zlo, před kterým kdysi uprchl, před nímž se ve svých lesích cítil v bezpečí.

Běží a běží, utíká před svou minulostí, které přesto nemůže uniknout. Zastaví se teprve, když nechá jezero daleko za sebou, uprostřed lesa, a snaží se to ze sebe vyřvat tak, až se v okolí zvedají z větví vyplašení ptáci. Stojí tam se svou bezmocí a nemohoucností a křičí.

Nejde to! Nemůžeš se podílet na jejich světě, aniž by tě to bolelo, aniž bys přivolával zpět zlo, ani jako pozorovatel to nedokážeš. Toto je lekce, kterou ses naučil. Nyní víš ještě s větší jistotou než doposud, proč se musíš od jejich světa držet dál, proč je jedině dobře držet se od nich dál a žít v lesích.

I - BERLÍN 

2. až 6. července 1932 

The sun beating down on dead bodies doesn’t know about the future, doesn’t see the big picture, it just knows where to send the flies. 

ED BRUBAKER, SLEEPER, SEASON TWO, #7 

1 

Reinhold Gräf ještě nikdy neviděl náměstí Potsdamer Platz tak tmavé a prázdné. Časné ráno, čtvrt na šest, neonové reklamy dávno pohasly a budovy kolem náměstí čněly proti nebi jako černé útesy. Černý vůz značky Maybach, z jehož bočního okénka se kriminální sekretář díval, byl jediným autem na jindy velmi frekventované křižovatce. V tuto denní hodinu nebyla obsazena ani dopravní věž a její semafory číhající za sklem byly temné. Gräf opřel čelo o sklo a pozoroval kapky deště, které se zvenčí sbíhaly do tenkých potůčků sfoukávaných odporem vzduchu za jízdy.

„Dům Vaterland, jsme na místě,“ oznámil Lange ze zadního sedadla. „Je to ten s tou kupolí, ne?“

Gräf neodpověděl, nechal zastavit a stáhl okénko. Pořádkový policista stojící na dešti pří ústí Stresemannstrasse už mordauto stačil poznat a přišel blíž.

„Vchod pro zásobování, pane komisaři!“ Muž v uniformě ukázal do Köthener Strasse a zasalutoval.

„Komisař teprve přijede,“ řekl Gräf. Zavřel okénko a ukázal řidiči, kam má zabočit.

Neměl nejlepší náladu. Lange byl jediným kriminalistou, který ho doprovázel. Kriminální asistent měl také noční službu na pohotovosti. Stenotypistku Christel Temmeovou museli vytáhnout z postele a vyzvednout ji v Schönebergu. Pak byl v autě ještě řidič, ale jinak Gräf v této šedé zóně mezi půlnocí a ránem nikoho nesehnal, dokonce ani žádného komisaře. Ačkoliv měl Gereon Rath pohotovost na telefonu, nedalo se mu dovolat. Po čtyřech marných pokusech to Gräf vzdal a nasedl s Langem do mordauta, aby naložili stenotypisku a vyjeli konečně na místo činu. Po celou cestu mlčeli, dokud Lange neprolomil ticho svou zbytečnou poznámkou.

Pochopitelně to byl zábavní palác Vaterland. Köthener Strasse je vedla podél temné zadní strany, okolo nekonečné řady vysokých oblouků jen úsporně osvětlených plynovým světlem pouličních luceren. Kdysi tady sídlila Ufa, ale poté Kempinski tento obrovský komplex za spoustu peněz od základu přestavěl na největší chrám zábavy v Berlíně. Vaterland nyní pod jednou střechou spojoval všechna potěšení, která průměrný turista z provincie očekával od vydařeného večera v metropoli: jídlo, tanec, chlast a polonahé dívky v různých revue.

V jasném elektrickém světle vycházejícím z otevřených vrat na konci budovy se leskly proudy deště. Vstup pro zásobování se nacházel tak daleko od rušné Stresemannstrasse, jak jen to šlo. Na kraji silnice stála dvě auta, světlá dodávka s otevřenými zadními dveřmi a tmavě rudý horch. Řidič mordauta zastavil přímo za nimi, vystoupil a otevřel Gräfovi dveře.

„Nechte toho, Schrödere, já nejsem policejní prezident.“

„Rozkaz, pane kriminální sekretáři.“

Mathée Luisenbrand, ten chutná. To stálo na boku dodávky zaparkované přímo před vchodem a pod tím menším písmem: Herbert Lamkau, lihoviny. Déšť pořád sílil. Gräf si narazil klobouk hlouběji do čela.

„Nezapomeň na fotoaparát,“ štěkl na Langeho, který se už chystal přeběhnout do sucha. Znělo to hruběji, než Gräf zamýšlel, chtěl jen důrazně připomenout, kdo vede vyšetřování, dokud se neuráčí přijet komisař, který má službu. Lange si jen neměl dělat přehnané ambice: komisař čekatel nebyla žádná hodnost, ten chlap byl stále jen kriminálním asistentem, a zda složí zkoušky na kriminálního komisaře, to se ještě ukáže. Do té doby byl Reinhold Gräf na žebříčku jednoduše výš.

Kriminální asistent bez reptání poslechl a šel ke kufru mordauta, zalomcoval víkem, zalomcoval podruhé, tentokrát důrazněji, ale nic se nestalo. Gräf to znal. Když pršelo, poklop se většinou zasekl. Existoval na to jeden trik, o němž se měl kriminální asistent ve vlastním zájmu nechat poučit – během těch měsíců, co už pracoval na Alexu.

Kriminální sekretář obcházel louže a kráčel k jasně osvětlenému zásobovacímu vchodu, v němž hlídkoval příslušník pořádkové policie. V krempě Gräfova klobouku se sbírala dešťová voda, která vychrstla na betonovou podlahu, když sklonil hlavu, aby z kapsy u vesty vylovil svůj služební průkaz. Policista ukročil stranou, aby mu voda necákla na holínky.

„Poslušně hlásím, nadstrážmistr Reuter z šestnáctého okrsku, Vossstrasse. Přibližně ve čtyři hodiny třicet a dvě minuty nám telefonicky oznámili nález těla. Zhodnotili jsme situaci a neprodleně jsme informovali pohotovost oddělení vražd.“

„Máte už nějaké poznatky?“

„Žádné, pane komisaři, jenom…“

„Kriminální sekretář,“ řekl Gräf. „Komisař je ještě na cestě.“

„Poslušně hlásím, žádné poznatky, pane kriminální sekretáři. Jenom to, že ten muž je mrtvý.“

Gräf přikývl. „Tak kde leží ta naše mrtvola?“

Štítek čáky cukl směrem k betonovému stropu. „Nahoře.“

„Na střeše?“

„V nákladním výtahu. Čtvrté patro. Nebo třetí. Zůstal tam viset.“

Gräf se rozhlédl. Vlevo viděl dvoje strohé kovové dveře od výtahů. Vpravo stoupalo betonové schodiště.

„Nenechali jsme už nikoho jet výtahem,“ oznámil pořádkový. „Kvůli zajištění stop.“

„Výborně,“ pochválil ho Gräf. Takováto prozíravost nebyla u pořádkové policie samozřejmostí, ačkoliv Gennat modrým stále neúnavně kázal o zásadách moderní policejní práce. „Nebyly s tím problémy?“

„Jen doktor ze soudního nadával, že musí nahoru po schodech.“

„Copak tu nejsou osobní výtahy?“

„Spousty. Ale ne tady vzadu, jen vepředu v budově, v hlavní hale.“

Gräf si povzdechl a kývl na stenotypistku, která mezitím také přišla a vytřepávala deštník.

„Musíme po schodech, slečno Temmeová,“ řekl a otevřel dveře. Viděl ještě, jak se Langemu konečně podařilo otevřít kufr, načež se spolu se stenotypistkou vydal do čtvrtého patra. Když nahoře vyšli ze schodiště, otočily se k nim oči hloučku mužů. Vedle dalšího pořádkového policisty stál strážný z bezpečnostní firmy Berliner Wachund Schliessgesellschaft, vedle muž, který se dal na první pohled identifikovat jako kuchař, potom další člověk v modrých montérkách a nakonec elegantně oblečený štíhlý pán, jehož pískový letní oblek vykazoval tmavé skvrny od deště. Gräf si rychle udělal přehled: za jeho zády byly dveře na schodiště, vlevo od něj dvě okna, naproti nim dvoje dveře od výtahů. Ty levé byly otevřené a odhalovaly pohled do temné výtahové šachty a na tlusté ocelové lano, na němž visela zaseknutá kabina, z níž byly vidět jen horní dvě třetiny. Světlo v kabině osvětlovalo velký stoh překližkových beden s kořalkou, který byl naložený na vozíku s drátěnými stěnami. Do dřeva bylo kudrlinkovým písmem vypáleno Mathée Luisenbrand.

Ten chutná, pomyslel si Gräf a ukázal služební průkaz.

„Co se stalo?“ zeptal se vespolek.

Než stačil pořádkový policista nebo někdo jiný cokoliv říct, dal se do pohybu muž v obleku, jehož rozčepýřené vlasy svědčily o tom, že ho vytáhli z postele.

„Nedokážu si to vysvětlit, pane komisaři, je to všechno…“

„Kriminální sekretář,“ opravil ho Gräf. „Komisař přijde hned.“

„Fleischer, ředitel Richard Fleischer,“ řekl ten v obleku a natáhl k němu pravici. „Řídím Vaterland.“

„Ach tak.“

„Doufám, že budeme moct tuto nešťastnou záležitost vyřešit diskrétně, pane sekretáři. A rychle. Za několik hodin otvíráme a…“

„Uvidíme,“ řekl Gräf.

Ředitel Fleischer působil podrážděně. Zjevně nebyl zvyklý na to, aby ho kdokoliv přerušoval. A už vůbec ne dvakrát po sobě.

„Všechny naše výtahy,“ pokračoval, „i ty nákladní, a dokonce i jídelní výtahy procházejí pravidelnými revizemi, naposledy před čtvrtrokem. Máme jich v domě sedmnáct a nemůžeme si dovolit, aby…“

„Tento se ale zasekl, je to tak?“

Fleischer vypadal dotčeně. „To snad vidíte sám,“ řekl. „Kvůli tomu však pan Lamkau nezemřel.“

„Tyto závěry nechejte na kriminální policii. Znáte toho mrtvého?“

„Osobně ne. Je to jeden z našich dodavatelů.“

Gräf pokýval hlavou a pozoroval kabinu výtahu, ve které se pohyboval nějaký stín. Vedle nákladu alkoholu se vztyčila štíhlá postava v bílém plášti a z výtahu vyhlédla světlovlasá hlava s pěšinkou. Ačkoliv doktor Karthaus měřil téměř metr devadesát, teď z něj byla vidět jen jakási busta. Vypadal jako na scéně loutkového divadla.

„Že by konečně kriminálka?“

Karthausova slova zněla z šachty kovově dutě.

„Pane doktore! To je neuvěřitelné, že je váš horch stále rychlejší než naše mordauto.“

„Nestěžujte si. Buďte rád, že mám pohotovost já. Doktor Schwartz by vám sem nevlezl. Ve svém věku už by to zřejmě ani nedokázal.“

„Co dělat,“ řekl Gräf, „důstojnost stáří se s naší činností vždycky neslučuje.“

„Máte pravdu,“ pravil Karthaus, „přesto bych ale radši pracoval, než tu jen točil palci.“

Gräf šel blíž a nahlédl do kabiny. Mrtvý ležel vedle svého zboží a na sobě měl světle šedý plášť jako nějaký prodavač. Obličej měl bledý, rty modré. Nad ním visel na mříži uvázaný červený kapesník. Zdálo se, že látka je nasáklá vodou. Rovněž vlasy mrtvého muže se vlhce leskly, ramena taktéž, pracovní plášť byl na ramenou ztmavlý a kolem hlavy ještě byly patrné zbytky louže a stružky vody, která odtekla do rohu výtahu.

„Už ho zastihl ten déšť, co?“

Doktor pokrčil rameny. „Na to se musíte zeptat vašich techniků. Doufám, že brzo dorazí, abych mohl konečně začít.“

„Už jsou na cestě.“

„A kde zůstal komisař?“

„Ten se taky brzo objeví,“ řekl Gräf. Ukázal na dveře, z nichž se právě ze schodiště vynořila špice stavivu fotoaparátu. „Nejdřív ale kolega Lange udělá snímky. Potom můžete tělo prozkoumat vy.“

Lange, který nesl kameru a stativ na rameni, se tázavě rozhlédl. Gräf pokynul směrem k výtahu a kriminální asistent pochopil.

„Dobré ráno, doktore,“ řekl Lange a spustil těžký přístroj do kabiny. „Mohl byste mi to chvilku podržet?“ Gräf se otočil k čekajícím svědkům. „Kdo toho mrtvého vlastně našel?“

Kuchař zvedl ruku jako ve škole. „Já, pane sekretáři.“

„Pan Unger je jedním z našich šéfkuchařů,“ napovídal ředitel Fleischer.

Gräfovi začínalo jít na nervy, jak se šéf podniku stále cpe do popředí. „Kde jste byl vy, když bylo tělo nalezeno, pane řediteli?“ zeptal se.

„Já?“ Fleischer se zarazil. „Doma, pochopitelně. Proč to chcete vědět?“

„Upřímně řečeno mě udivilo, že se v tuto dobu zdržuje v budově ředitel osobně.“

„Ale prosím vás! Našli tu přece mrtvého člověka! Ostraha mě samozřejmě obratem informovala, tudíž jsem přišel.“

„Chvályhodné,“ řekl Gräf a uznale pokýval hlavou.

„Předpokládám ale, že ostatní pánové tu už byli, když se tělo našlo.“

Hlídač, kuchař a údržbář přikývli.

„Dobře. Nejprve se tedy budu ptát vás. Kde bychom tady mohli v klidu hovořit?“

„Já… ehm… mohl bych vám půjčit svou kancelář,“ řekl ředitel Fleischer, kterého to zjevně nepříjemně zaskočilo.

„Dobrý nápad. Máte tam i telefon?“

„Samozřejmě.“

„Tak nás tam se slečnou Temmeovou prosím doprovoďte. A dejte svolat všechny zaměstnance, kteří se v době nálezu těla zdržovali v budově.“

Fleischer přikývl a dal se do pohybu. „Račte mě následovat. Musíme o dvě patra níž.“

V nákladním výtahu se zablesklo. Lange začal fotografovat. Gräf si povzdechl. Teď už jen zjistit, kde se potlouká Gereon Rath a den snad ještě půjde zachránit.

2 

Skleněnou střechou dovnitř pronikal šedomodrý rozbřesk a začínal střídat unavené světlo elektrických žárovek. Směsice hlasů, chraptění tlampačů a pronikavé hvizdy píšťalek; typické nádražní zvuky připadaly Rathovi hlasitější než jindy, což asi bylo způsobeno denní dobou. Velké hodiny ukazovaly dvacet tři minut po páté a on měl pocit, že většina lidí, kteří se v tuto hodinu pohybovali po nádraží Zoo, je navzdory hluku, který u toho působili, unavená stejně jako on. Vypil dva šálky černé kávy, ale stále ještě se cítil, jako kdyby nebyl ve svém těle, nýbrž se vznášel někde výš a sám sebe jen pozoroval: vysokého tmavovlasého muže ve světlém letním obleku a klobouku, v jedné ruce lístek na perón a ve druhé kytici a červené psí vodítko. Unavený muž, který právě procházel turniketem, za sebou stejně rozespalého černého psa.

Na květiny málem zapomněl, pomyslel na ně teprve ve chvíli, kdy vešel do stanice Zoo. A pak uviděl, že se v květinářství dole v hale už svítí, a zaklepal na sklo. Dívka, která třídila právě dodané čerstvé květiny do váz, projevila pochopení a otevřela krám a svázala mu – za příplatek – hezkou kytici. Takto tam teď stáli na nástupišti, jako by si je někdo objednal a nevyzvedl: muž, pes a kytice.

Rath se protahoval a stavěl se na špičky, aby si rozpohyboval krevní oběh, pak z vnitřní kapsy vytáhl cigaretové pouzdro, sevřel květiny pod paží a zapálil si overstolzku. Správně tady neměl co dělat, byla mu přidělena víkendová pohotovost, což znamenalo, že musí být kdykoliv k zastižení na telefonu. Obvykle se na Alex vždy nahlásilo příslušné telefonní číslo, na kterém byl člověk k sehnání, pokud nehodlal celý víkend trávit doma u telefonu. Rath předpokládal, že si Buddha Ernst Gennat, vedoucí oddělení vražd, dokáže na základě těchto čísel udělat přesný obrázek o pohybu svých lidí po městě – jaké hospody navštěvují, jaké restaurace, divadla, kina, sportovní haly, dostihová závodiště a možná i jaké ženy. Právě proto Rath raději zůstával doma, když byl postižen pohotovostí. Tak tomu bylo i dnes, až na to, že nikomu na Alexu nesdělil, že si chce odskočit na stanici Zoo. Bude pryč půl, maximálně tři čtvrtě hodiny, co by se mohlo stát?

V poslední době téměř nedocházelo k vraždám – pokud do toho nepočítal komunisty a nacisty, kteří se navzájem zabíjeli s rostoucím potěšením od té doby, co nová říšská vláda jako jeden ze svých prvních počinů zase zrušila zákaz SA vyhlášený Brüningovým kabinetem. Zrovna včera se ve Weddingu a Moabitu střílelo. Výsledek? Jeden mrtvý nacista a osm zraněných. O tyto případy se starala okrsková kriminální policie, z Alexu k nim jezdili, pokud vůbec, jen zástupci politické policie. Jinak měly stále konjunkturu sebevraždy, na tom se nic neměnilo: v Grunewaldu si kdosi ustřelil hlavu, v Bernauer Strasse zase nějaká žena vyhodila své pětileté dítě z okna a skočila za ním. Takže každodenní běžné šílenství.

Málokdy připadala Gereonu Rathovi práce na oddělení vražd tak nesmyslná, jako tomu bylo v poslední době. Vždycky si myslel, že policie je tu od toho, aby zajišťovala bezpečí a řád; ovšem momentálně měl spíš pocit, že jsou tu už jen od toho, aby zametali střepy.

Amplion na nástupišti zapraskal a pak vojensky štěkavý hlas oznámil, že Severní expres přijede do Berlína s asi desetiminutovým zpožděním. Rath odhodil zbytek cigarety na nástupiště a hned si zapálil další. Tak tedy počká ještě jednu délku cigarety. Cítil, že je tím nervóznější, čím déle na sebe vlak nechává čekat. Kromě něj na peróně nikdo nebyl, žádný Šklebil, žádná Greta, nikdo, kdo by mohl rušit. Stačily dva telefonáty. Rath věděl, že většina Charlyiných přátel se mu ráda vyhne, vždycky se mu tak nějak vyhýbali. Anebo on jim, přesně určit se to nedalo. Nikdy si se všemi těmi právníky a studenty neuměl nic počít.

Musel myslet na to, jak Charly loni na podzim doprovodil na nádraží a jak mizerně se při tom cítil. A teď se konečně vracela a on se necítil o nic lépe, ačkoliv po ničem netoužil tolik, jako po této chvíli. Chtěla v Paříži zůstat jeden semestr, pak z něj byly dva. Hodně si během té doby psali a také telefonovali, ale viděli se jen jednou, pár týdnů po jejím odjezdu, když se setkali v hotelovém pokoji v Kolíně a po nedočkavé milostné noci se zase rozloučili. Potom vybouchla jeho dlouho plánovaná vánoční návštěva v Paříži, protože si nemohl vzít volno. Berlín děsil nájemný vrah, ostrostřelec, které své oběti likvidoval jedinou přesnou ranou do srdce a nezanechával žádné stopy. Jeho první oběť, jeden advokát s pochybnými konexemi, to schytala před operou v Charlottenburgu. Po vrahovi zůstal jen projektil, žádná další stopa, a tlustý kriminální sekretář Czerwinski ještě na místě činu zavtipkoval: „Asi to udělal fantom opery.“ Vrah tak získal své jméno, kterého se vděčně chopil i berlínský tisk.

Fantom, jak se zabijákovi od té doby přezdívalo i pro interní potřebu, nadělil Rathovi vánoční zákaz dovolených, takže se utěšoval tím, že se Charly již v půlce února vrací. Anebo že Fantoma dostanou ještě před Silvestrem a on bude moct zajet do Paříže alespoň na pár dní kolem Nového roku.

Ani jedno z toho se nestalo.

Fantoma nedostali ani před Silvestrem, ani v novém roce, ten neznámý naopak vraždil dál, na jeho účet šly nejméně dvě další vraždy, pravděpodobně ale ještě víc, a tajemný ostrostřelec se stal symbolem selhání jindy tak výkonného oddělení A.

A návrat Charly… koncem ledna, dva týdny před termínem, poslala do Berlína telegram, že jí profesor Heymann prodloužil smlouvu a Rath předstíral, že se raduje společně s ní, gratuloval jí, i když to ve skutečnosti cítil jinak. Pracovně v Paříži evidentně běželo všechno skvěle, slečna Charlotte Ritterová byla na nejlepší cestě vybudovat si v právnickém světě dobré jméno. Ve světě Gereona Ratha to však vypadalo jinak. Fotografie, kterou mu tu nechala, mu připadala tak nereálná, jako kdyby zachycovala člověka, který vůbec neexistuje.

Teď už tomu všemu byl konec. Vracela se, konečně se vracela a on si přísahal, že už ji nikdy nenechá odjet na tak dlouho. Přísahal si, že vezme svůj život konečně pořádně do rukou.

Právě odhodil druhý cigaretový špaček do kolejiště, když tu amplion oznámil příjezd vlaku. Rath se napřímil jako svíčka, trochu si urovnal oblek a díval se vstříc světlům, která se ve svítání pomalu zvětšovala, nejprve tiše, potom se Severní expres dovalil do nádraží i se svým lomozem a halu naplnilo supění, pára a hlasité kovové skřípění. Ratha míjely temně modré lůžkové vozy, které stále zpomalovaly, až se vlak nakonec s posledním zasyčením ventilů zastavil.

Na vteřinu nastalo takové ticho, jako by se čas zastavil, pak se všechna dvířka rozlétla a všude začali z vagónů vystupovat lidé, kteří v okamžení zaplnili nástupiště hlukem a štěbetáním. Rath natahoval krk a hledal Charlyinu štíhlou postavu. Marná snaha v takovém hemžení. Musel poodstoupit, protože jinak mu hrozilo nebezpečí ušlapání, když vtom pes krátce zaštěkal, začal mohutně vrtět ocasem a zatáhl naráz vší silou za vodítko. Rath se podvolil a nechal Kirie, ať ho vleče davem lidí.

A pak uviděl Charly stát na nástupišti, uviděl její hledající pohled a zastavil se, tak mocně na něj ten pohled zapůsobil. Kirie krátce zavyla, když se vodítko nečekaně napnulo, a udiveně se ohlédla po pánovi. Rath stál a hleděl na Charly.

Vlastně se skoro nezměnila, a přesto by ji málem nepoznal. Její účes byl jiný, než si pamatoval, kratší a jinak střižený, tmavé vlasy měly načervenalý nádech, který neznal. Musela mít nový klobouk a taky kabát i boty. Tento obraz si tolik protiřečil s tím, co si celé ty měsíce uchovával v paměti, že ho pocit cizosti zaskočil úplně nepřipraveného. Zvedl ruku a zamával kyticí. Konečně ho spatřila, usmála se a dolíček na levé tváři jí zase vrátil její skutečnou podobu. Kirie dál cloumala vodítkem a Rath se dal zase do pohybu, nechal se k ní doslova dovléci. A pak stanuli před ní.

Pes se ani v nejmenším neostýchal, skákal na ni a olizoval jí obličej a ona se smála a Rath měl z toho smíchu takovou radost, že tam jenom stál a díval se, a pořád tam ještě stál, když už se Kirie dávno uklidnila a už jenom vrtěla ocasem a vyplazovala jazyk. Chvíli stáli proti sobě a nenacházeli slova. Charly na něj hleděla svýma tmavýma očima.

„Vítej doma,“ řekl nakonec, aby vůbec něco řekl, a vzal ji do náruče. Vdechoval její vůni, a ačkoliv se mu ten parfém zdál stejně cizí jako její zevnějšek, rozpoznal pod ním nezaměnitelnou vůni, která vycházela z Charlyiny pokožky, a byla to tato vůně, kvůli níž zapomenul na veškeré dojmy cizosti a která přinesla nesčetné vzpomínky. Vlastně ne vzpomínky, nic, co by bylo uložené v jeho paměti, nýbrž něco daleko hlubšího, o čem ani nevěděl, že to existuje. Bylo toho tolik, že se Rath najednou cítil, jako kdyby ty měsíce odloučení vůbec neexistovaly, jako kdyby mezi nimi něco jako odloučení nebylo vůbec ani možné.

Dlouze ji tiskl a potom o krok ustoupil, aby si ji prohlédl. Její oči se smály.

„Jsou ty kytky pro mě? Nebo čekáš ještě někoho?“

„Marlene Dietrichovou. Té ale asi ujel vlak.“

Protočila oči, ale usmívala se u toho. Rath jí podal kytici.

„Tak teď jsem úplně bezmocná,“ řekla a zvedla obě ruce. V levé držela menší cestovní tašku, v pravé květiny.

„To je dobře, že jsi bezmocná,“ řekl a dal jí polibek. Když cítil, že ho oplácí, nejraděj by se na ni přímo na místě vrhnul. Pak ale pes začal štěkat a lidé se po nich ohlíželi.

„Myslím, že bychom si měli najít nějaké větší soukromí,“ řekl Rath a ona se usmála.

Zorganizoval nosiče zavazadel a vedl Charly k autu, které parkovalo hned před nádražím. Nosič naložil kufry a cestovní tašku na zadní nouzová sedátka a Rath mu dal poctivé spropitné. Sotva otevřel dveře u spolujezdce, skočila Kirie do vozu. Vytáhl vzpouzejícího se psa za obojek z auta a poslal ho na nouzové sedátko vedle kufrů.

„Ona by přece měla vědět, že musí dozadu, když se mnou jede někdo další,“ řekl Rath, když seděl v autě vedle ní a startoval.

„Kdopak s tebou v poslední době jezdil?“

„Evidentně skoro nikdo, takže Kirie na tohle pravidlo už zapomněla.“

Rath zařadil rychlost. Nebylo jí nápadné, že z Hardenbergstrasse odbočil hned v místě, kde navazoval Steinplatz. Když ale potom zaparkoval v Carmerstrasse a otevřel jí dvířka, Charly se zvědavě rozhlédla. Rath vyložil ze zadní sedačky psa, potom kufry a vydal se k domu za Kirie, která znala cestu, a byl rád, že Charly nevidí jeho pobavený úsměv. Následovala je po několika venkovních schodech do světlem prostoupeného, mramorem vyloženého schodiště.

„Dobré ráno, pane Rathe,“ pozdravil portýr ze své kukaně.

„Ránko, Bergnere,“ odpověděl Rath.

„Co má tohle být?“ zašeptala Charly, když se zastavili před výtahy a ocitli se jakžtakž z doslechu. „Kde to jsme?“

„Nech se překvapit.“

Rath stiskl tlačítko výtahu a dveře se za okamžik otevřely. Nemusel liftboyovi říkat, kam jedou, a když ve třetím patře vystoupili, tvářila se Charly stále jako jeden velký otazník.

Vytáhl z kapsy klíč, odemkl a Kirie okamžitě proklouzla dveřmi, ještě než se otevřely úplně. Rath otevřel docela a odložil kufry na mramorovou podlahu předsíně. Musel se snažit, aby se jeho úsměv nerozléval příliš doširoka, a odvrátil se, aby to neviděla. Teprve teď odhalila mosazný štítek vedle dveří.

Rath bylo tam vyryto, nic víc. Křestními jmény se nechtěl zabývat. Zatím.

„To mi hlava nebere,“ řekla a vstoupila.

„Říkal jsem si, že je čas, abych si polepšil,“ řekl Rath a pomohl jí z kabátu. „Nechceš si to tu prohlédnout?“

Vešla a rozhlédla se. Obdivně. Tento byt dělal dojem už svou předsíní. Světlý a moderní. Mírně to narušoval pouze pes, který si vlezl do svého košíku a ospale mžoural.

„Klobouk dolů! Jak dlouho tu už bydlíš? Povýšili tě na vrchního komisaře nebo rovnou na kriminálního radu?“

Počítal s tím, že se na něco v tomto smyslu zeptá.

„Dědictví,“ řekl tedy nevzrušeně. „Strýc Joseph.“ To byla dokonce pravda, ovšem tolik mu jeho kmotr, který zesnul před půl rokem, opravdu neodkázal. O šeku ze zámoří, který obdržel před necelými čtyřmi měsíci, raději vyprávět nechtěl. Jméno Abraham Goldstein na něm sice nestálo, jen název firmy, o které Rath v životě neslyšel, Transatlantic Trade Inc., a která mu poslala dva tisíce dolarů prý coby consulting fee, ovšem Charly by si dokázala dát dvě a dvě dohromady. A k tomu nesmělo dojít. Nikdo nesměl vědět, že přijímal pozornosti z pochybných zdrojů, že je dokonce toho názoru, že mu ty peníze po právu náleží, když už Svobodný stát Prusko není schopen ho pořádně zaplatit. Jeho roční plat nebyl ani pět tisíc marek. Miloval její tmavé oči a miloval ještě víc, když je tolik kulila jako právě teď. Věděl, jak moc horuje pro moderní architekturu, a podle toho tyto čtyři místnosti zařídil. Levné to nebylo, zato však solidní. Hodně kůže a hodně oceli, drahá dřeva. Tenhle nábytek vydrží století.

Rath otevřel dveře do salónu. „Ráčí se.“

Ranní slunce se právě propracovalo nad střechy a vyslalo první paprsky na bohatě prostřený stůl se snídaní. Voněly tam čerstvě upečené housky a káva. V chladiči stálo šampaňské a sklenky byly na svých místech.

Charly úplně oněměla.

„Já… panebože, tohle je přivítání,“ řekla nakonec.

„Berlínská snídaně, říkal jsem si. Bagety a camembert už jistě nemůžeš ani vidět.“ Ukázal na dveře, které zatím neotevřel. „A potom ti ukážu ještě ložnici.“

„Ty zpustlíku!“

„Vždy k službám, madam.“ Zjistil, jak moc ho vzrušuje už jen myšlenka na to, že s ní půjde vedle. Bez snídaně by se teď docela obešel.

„Tohle je přece…“

Pozdě. Už si všimla šampaňského.

„… Heidsieck Monopol.“ Přesně tuto značku pili na své první schůzce. V Domě Evropa. Když Rath pomyslel na to, že od té doby uplynuly už více než tři roky, připadala mu realizace jeho dnešního plánu víc než zpožděná.

Opatrně nalil a podal jí sklenku se šampaňským. Tu s prstenem.

Pozvedl svou sklenku a přiťukli si. Charly se usmála a předvedla svůj dolíček. Pozoroval ji, zatímco pil; trvalo jen vteřinu, než se zarazila a vylovila prstýnek z perlení šampaňského.

Nic neříkala, jen hleděla na prsten, který se jí leskl v prstech, a zdálo se, že jí pomalu svítá, co má tohle znamenat.

„Slečno Charlotte Ritterová,“ řekl a vzal ji za ruku, „chci vás tímto se vší formou požádat o ruku.“

Hleděl do jejích užaslých očí a pochopil, že toto není věc, k níž by měl přistupovat s ironií, kterou obvykle ničil každou romantickou situaci, i když ji třeba chtěl jen oprostit od kýče. „Charly,“ řekl a zdálo se mu, že ještě nikdy v životě neřekl nic takto vážně, „vezmeš si mě?“

Upřeně na něj hleděla, téměř vyděšeně, jak se mu zdálo, a svezla se na nejbližší židli.

„Uf,“ řekla, „to je ale trochu moc překvapení na jedno ráno!“

„Říkal jsem si, že tě nejdřív požádám, než půjdeme do ložnice. Jsem katolík.“

„To ti přece nikdy v ničem nebránilo.“

„Charly…“ Stále ji držel za ruku. Nyní před ní skutečně klečel na jednom koleni jako nějaký Růžový kavalír z minulého století, ale to ho netrápilo. „Měl jsem se tě zeptat už dávno. Jenže… pak do toho vlezla ta Paříž. Myslím to ale vážně, zatraceně vážně. Budeš mou ženou?“

Dívala se na něj. „Nechápej mě špatně, ale než odpovím, musím…“ Odmlčela se a zkusila to znovu. „Gereone, tohle je opravdu moc vážná otázka. A třebaže jsi ji možná měl položit už dávno, je teď pro mě přece jen – trochu nečekaná. Já…“

Zase větu nedokončila a Rath najednou věděl, proč se této situace předem tolik děsil, proč se jí vyhýbal, ačkoliv ty prstýnky koupil už víc než před rokem. Rázem v místnosti visela zase ta cizost, kterou vycítil už na nádraží. Žena, která tu před ním seděla, nosila pařížskou módu, nic na ní nepřipomínalo berlínské děvče, které znal.

Pustil její ruku a chtěl vstát, když tu ucítil, jak bere jeho hlavu do dlaní a líbá ho. Erotické napětí, o kterém si myslel, že šlo k čertu, bylo okamžitě zpátky. Stejně jako jeho erekce.

„Má tohle znamenat ano?“ zeptal se.

„Nebudeme mluvit,“ řekla, „ne teď. Později.“ Znovu ji políbil a začal jí rozpínat halenku.

„Ne tak kvapně,“ řekla. „Nechtěl jsi mi nejdřív ukázat ložnici?“

„Jak si přejete, milostivá paní.“

„Slečno!“ řekla rozhořčeně.

Zvedl ji a nesl ji do ložnice. Byla tak měkká a horká a lehoučká, jak ji měl ve vzpomínkách. Nevěděl, jestli se svou žádostí zesměšnil, nevěděl, jak zněla její odpověď. Věděl jenom, že toto vážné téma tím polibkem odsunula stranou a že je mezi nimi všechno jako dřív.

Začal zvonit telefon.

Nedbal na nic a směroval Charly do ložnice, postrčil ji na postel a líbal ji, zatímco jí současně rozepínal knoflíčky a rozvazoval si kravatu.

Telefon dál zvonil. Někdo tu byl dost zarputilý a Rath byl odhodlán to zvonění ignorovat, ale pak ho svým štěkotem přehlušila Kirie a Charly se usmála a řekla:

„Možná bude lepší, když to půjdeš zvednout.“

Rath se podíval na hodinky. Tři čtvrtě na šest. Povzdechl si a vstal, šel k telefonu a ohlásil se.

„Člověče, Gereone, konečně! Kdes vězel, zatraceně?“

Reinhold Gräf. Toho se Rath obával.

„Byl jsem chvilku na nádraží.“

„Chvilku? Sakra, volám ti už věčnost…“

„Co se děje?“

„Mužské tělo. Podnik Vaterland, náměstí Potsdamer Platz.“

„Do prdele.“

„Ano, do prdele! Hoď sebou, než kromě všech ostatních zjistí ještě i Böhm, že na sebe komisař ve službě nechává čekat!“

Rath zavěsil a utáhl si uzel na kravatě. Nemusel Charly nic říkat, ta už si zase zapínala halenku.

3 

Zábavní palác Vaterland stál na Potsdamer Platzu jako zábavní parník, který najel na mělčinu, a svým způsobem to bylo výstižné přirovnání. S patriotismem neměl pranic společného, šlo výhradně o to, vytahat lidem z kapes peníze a pokud možno v co největším množství. Za fasádou čekal na zákaznictvo dobrý tucet nejrůznějších lokálů: bavorská pivnice, španělská bodega, bar jako z Divokého západu, turecká kavárna a mnoho dalšího, vše s patřičně zařízenými interiéry, patřičně sestavenými jídelními lístky a odpovídajícím zábavním programem. Zvědavci, kteří chtěli jen krátce nahlédnout a žasnout, tu nebyli vítáni. Kdo chtěl dovnitř, musel si u vchodu předplatit konzumaci.

Ve svých prvních berlínských dnech se Rath pokoušel najít cosi jako domov v podniku s názvem Rheinterrasse, ale zjistil, že tu mají jen příliš sladké víno a kýčovitou porýnskou romantiku. K fluidu světové metropole, ve které věřili především sami Berlíňané a turisté z venkova, jež hleděli na blyštivé město s úžasem, však tento podnik moc nepřispíval. V tomto směru měly jednoznačně mnohem víc co nabídnout mondénní bary na západě jako Femina nebo Kakadu, tedy alespoň dle Rathova vkusu. Vaterland dokázal ohromit svou nesmírnou velikostí a neony, jejichž světelné efekty dominovaly nočnímu Potsdamer Platzu.

Touto dobou byl však ztroskotaný zábavní parník mrtvý jako nějaká loď duchů. Pouze auta před vchodem pro zásobování, především mordauto, naznačovala, že se tu muselo něco stát. Rath zaparkoval buick za opelem identifikační služby a zůstal ještě chvilku sedět za volantem. Potáhl z overstolzky a vypustil kouř proti čelnímu sklu. Ještě nikdy necítil tak malou chuť do práce, ano, regulérní odpor ke své práci, jako tohoto rána. V první chvíli uvažoval nad tím, že Charly vezme s sebou, ale ona to zamítla. „Co si kolegové pomyslí, když tam přijdeme spolu?“ Její odpověď ho neurčitým způsobem ranila, ačkoliv věděl, že má pravdu.

Uhasil nedopalek v miniaturním popelníku auta a vystoupil, odhodlaný vyřídit tu věc co nejrychleji a vrátit se do Carmerstrasse za Charly, v jejíž péči ponechal Kirie. Před vchodem stál doktor Karthaus, který vždy nosil svůj bílý plášť i mimo pitevnu, a bavil se s příslušníkem pořádkové policie. Když se Rath přiblížil, modrý zasalutoval a soudní lékař naznačil jen lehké kývnutí.

„Dobré ráno, doktore.“

„Pane komisaři! Je hezké, že jste nás nakonec poctil. Já si tady z dlouhé chvíle udím plíce do černa. Co se stalo? Porouchalo se vám auto? Možná byste si měl raději pořídit německou značku.“

Rath tuto narážku přešel. „Tak co tady máme za mrtvolu?“ zeptal se.

Karthaus se mírně usmál. „To je na kriminální policii to hezké – že člověk může všechno vyprávět třikrát. Pojďte se mnou, všechno vám ukážu. Leží ještě nahoře. Pohřebáci už netrpělivě čekají, až budou moct tělo konečně odvézt.“

„Nahoře?“

Karthaus odhodil cigaretu do louže. „Pokud mě pan komisař ráčí následovat.“

Aniž by čekal na odpověď, doktor se otočil a vešel do budovy. Rath následoval bílý plášť do velké, strohé místnosti, do níž ústily dva nákladní výtahy a jedno schodiště. Vypadalo to na příjem zboží pro Vaterland. Karthaus se vydal po schodech. Došel do čtvrtého patra, kde před výtahem čekali dva pořádkoví a dva muži v černém. Na zemi ležela zinková rakev.

„Tak můžeme konečně?“ zeptal se jeden z těch černých, když uviděl doktora.

„Hned to bude. Ještě si ho prohlédne tady pan komisař.“ Karthaus se kysele usmál a ukázal na kabinu výtahu, která zůstala viset v šachtě o dobrý metr níže. Dva kriminalističtí technici právě sbírali otisky prstů z tlačítek výtahu a z vozíku, jenž stál v kabině a byl do výšky naložen bednami s alkoholem.

„Nějaká stupidní nehoda, nebo co?“ zeptal se Rath a zapálil si cigaretu. Už teď neměl náladu tuhle směšnou kravinu vyšetřovat. Nemohl to Gräf vyřešit sám?

„Nehoda?“ Karthaus se tvářil skepticky. „Obávám se, že to asi ne.“

Rath slezl do kabiny s cigaretou mezi rty. Soudní lékař ho následoval.

Mrtvý ležel na zemi a na sobě měl šedivý pracovní plášť. Jeho vytřeštěné oči, které zatím nikdo nezatlačil, lezly z důlků a zíraly do prázdna, jako kdyby spatřily všechny hrůzy věčného zatracení, a Ratha na okamžik zaujala představa, že nákladní výtah ve Vaterlandu skutečně vede přímou čarou stále hlouběji až do pekla. Rath mimoděk sledoval pohled mrtvých očí a vzhlédl vzhůru, viděl však jen vybledlou překližku.

„Jak tedy zemřel, když to nebyla nehoda?“

Doktor si odkašlal. „Já vím, že to zní neobvykle, ale jsem si jistý, že pitva moje závěry potvrdí…“

„Pitva?“

„Váš kolega již telefonoval státnímu zástupci. Na moje doporučení, pochopitelně.“

„Kde jsou vlastně mí kolegové?“

„Vyslýchají svědky, pokud vím. Tak tedy,“ prohlásil Karthaus netrpělivě, „pokud se dokonale nemýlím, tak se tento muž utopil.“

Kriminalističtí technici zřejmě Karthausův soud již znali, vzhledem ke stoickému klidu, s nímž pokračovali ve své činnosti.

„Utopil?“ zeptal se Rath. „Copak se lidi běžně netopí ve vodě?“

„Možná zde bylo tělo jen odloženo.“

„Tak to nevypadá,“ ozval se jeden z techniků. „Našli jsme dokonce stopy jeho bot. Všechno ukazuje na to, že do výtahu nastoupil sám.“

Druhý muž mlčel a v poklidu snímal otisk prstu z železné roury vozíku.

„Kromě toho,“ informoval je dále jeho kolega, „přijel vlastní dodávkou. Takže pokud se ptáte mě, toho sem nikdo neodložil.“

Rath se podíval na doktora Karthause, ale ten jenom pokrčil rameny. „Po pitvě budeme vědět víc,“ řekl.

„Kde jste říkal, že je kolega Gräf?“

„Vyslýchá. V nějaké kanceláři. Zeptejte se pořádkových,“ řekl Karthaus a vyšplhal z kabiny.

Rath zamáčkl cigaretu na podlaze chodby, asi tak ve výši hrudi, a následoval soudního lékaře, který měl naspěch, aby odsud zmizel. Zřízenci to brali jako pokyn, že se mají pustit do své práce, a posunuli zinkovou rakev k výtahu. Jeden z modrých se nabídl, že pana komisaře doprovodí za jeho kolegy. Zatímco Rath kráčel za mužem v uniformě po dolů schodech, pak temným skladištěm a strašidelně prázdnou pivnicí Löwenbräu, ve které se ještě vznášely pivní výpary z předchozího večera, přepadl ho zase ten pocit, že se nachází na zcela špatném místě.

Policista otevřel velké dveře a rázem se ocitli v impozantní centrální hale. Odsud se člověk mohl dostat po mnoha schodištích, galeriích, různými výtahy a dveřmi ke všem těm nejrůznějším lokálům a atrakcím, které mohl Vaterland svým hostům na čtyřech podlažích poskytnout. Rath si tuto halu pamatoval jako dějiště zdravého shonu, plnou lidí na cestě z jedné restaurace do druhé, avšak nyní působila právě díky své velikosti tísnivě prázdně. Na stupních schodiště čekaly jen zhruba dva tucty lidí, pár z nich mělo kuchařské zástěry, jiní byli v číšnickém nebo ve všedních oblecích, několik mužů mělo montérky. Poblíž postávalo pět pořádkových policistů jako psi střežící své stádečko. A coby ovčák stál u schodiště, na které si posedali zdejší zaměstnanci, kriminální asistent Andreas Lange a dva muži v uniformách. Když zpozoroval Ratha, nechal policisty stát.

„Dobré ráno, pane komisaři. Dobře, že jste tady.“

„Dobré ráno, Lange. Co je to tady za shromáždění?“

„Všechno to jsou svědkové. Nechal je svolat kolega Gräf.“

„A každý z nich něco viděl?“

Lange pokrčil rameny. „To zatím nevíme. Tohle jsou všichni zaměstnanci, kteří byli v předpokládané době smrti již v budově. Anebo ještě.“

„Všichni?“

Rath se podíval na čekající. Pokud měl Gräf skutečně v úmyslu všech se jich vyptávat, tak tu budou sedět ještě celé hodiny. „Takže můžeme být rádi, že se to nestalo včera večer, když tu měli nejrušněji. Pak by na těch schodech sedělo o pár tisíc lidí víc.“

Lange mlčel. Rath myslel na Charly, která čekala v Carmerstrasse, a jeho nálada se dále zhoršovala. „Už se něco ví?“ zeptal se.

„Jak se to vezme. Máme tu mrtvého a máme neobvyklý způsob úmrtí. Jinak ale ani mlhavou představu, co se tomu chlapovi stalo.“

„Utopil se. Opravdu tomu věříte?“

Lange pokrčil rameny. „Když to tvrdí odborník.“

„Je už mrtvý identifikován?“

Lange vytáhl z kapsy doklady. „Tohle našli technici v jeho plášti.“

Herbert Lamkau, četl Rath. Řidičák vystavený v říjnu 1919 v okrese Oletzko.

Muži na fotografii šlehaly z očí blesky, jako kdyby chtěl fotografa probodnout pohledem. Zřejmě to odkoukal od císaře Viléma.

„Lamkau. To stojí i na té dodávce venku, ne?“ Lange přikývl. „Zřejmě majitel.“

„Zvláštní, že šéf rozváží dodávky osobně…“

„Kdo ví, jak je to velká firma. Možná je šéf jediným zaměstnancem.“

„Že by obrovský podnik, jako je Vaterland, zásoboval nějaký žabař? To si neumím představit. Zkuste nejdřív zjistit, jak velká je to firma a jestli Lamkau rozvážel vždycky sám.“

„Provedu.“

„A řekněte lidem z IS, ať se rozhodně podívají i na techniku toho výtahu. Jen abychom měli naprostou jistotu.“

Lange přikývl. „Už jsme mluvili s údržbářem. A s kuchařem, který o mrtvolu doslova zakopl…“

„Aha.“

„Ten kuchař si přivolal výtah do čtvrtého, a když otevřel dveře, málem sletěl do kabiny. Až v poslední chvíli zjistil, že výtah zůstal viset příliš nízko. No a vtom objevil tělo.“

„A spustil poplach.“

„Ano. Informoval ostrahu a ta zase zalarmovala nás. Údržbář už prohlédl výtah a říkal, že je s ním vlastně všechno v pořádku.“

„Moc v pořádku mi nepřipadal.“

Lange pokrčil rameny. „Ten technik předpokládá, že někdo mezi dvěma patry použil tísňový vypínač a pak to nenahlásil. V takovém případě se zřejmě může stát, že kabina není správně seřízená a nezastaví přesně v úrovni podlahy.“

„Á-ha…“ Rath zaznamenal ve svých myšlenkách jakýsi nezřetelný, mihotavý obraz, ale než dokázal rozlišit podrobnosti, už mu zase zmizel. „V tom případě musel to tísňové tlačítko zmáčknout Lamkau, než zemřel, je to tak?“ zeptal se.

„Uvidíme. IS zajistila na tlačítku otisky.“

Rath ukázal na dveře kanceláře. „A kdo teď sedí uvnitř s kolegou Gräfem?“

„Hlídač. Po kuchaři druhý, kdo mrtvého viděl.“

„Dobrá, tak já se k nim připojím.“

Rath zaklepal a vstoupil dřív, než mohl někdo říct „Ano, prosím“. Kancelář byla překvapivě malá a tmavá – ve srovnání s oslnivým jasem v obří hale. Jediným zdrojem světla zde byla stolní lampa se zeleným stínítkem. Reinholdu Gräfovi se zjevně ulevilo, když uviděl svého šéfa. Na stěně za ředitelovým stolem, u něhož se kriminální sekretář usadil, visela spousta fotografií umělců: hudebníci, kouzelníci, zpěváci, tanečnice. U malého stolu pro návštěvníky seděla Christel Temmeová se svým blokem a registrovala komisařův příchod se stejnou lhostejností jako všechno ostatní. Temmeová byla pověstná tím, že ani při výslechu toho nejbestiálnějšího vraha nehnula ani brvou. Zapisovala netečně všechno, co se říkalo, lhostejno, jak děsivé to třeba bylo. Anebo jak nedůležité. Na židli mezi oběma stoly však neseděl žádný otrlý vrah, nýbrž hubený muž v uniformě Berliner Wachund Schliessgesellschaft, kterému mohlo být asi čtyřicet, a žmoulal v ruce svou čepici. Gräf vstal ze židle.

„Pane komisaři,“ řekl. Napůl to měl být pozdrav, napůl vysvětlení pro hlídače. Kriminální sekretář zůstal stát vedle židle, jako kdyby ji chtěl uvolnit pro svého nadřízeného.

Hlídač se ze zdvořilosti symbolicky zvedl ze židle a kývl na pozdrav, Rath mu pokynul, ať zůstane sedět.

„Pan Janke v budově pracuje jako člen ostrahy,“ oznámil Gräf nadbytečně.

Rath přikývl a opřel se o hranu stolu. „Pokračujte, prosím,“ řekl a zapálil si cigaretu.

Gräf zůstal stát, ačkoliv si Rath židli vůbec nenárokoval. Tak tedy oba kriminalisté na hlídače shlíželi. Jeho pohled putoval sem tam mezi Gräfem a Rathem.

„Takže…,“ začal muž a okamžitě bylo slyšet škrábání tužky po papíře, „nevím teď přesně, kde jsme skončili…“

„Právě jste mi chtěl říct, podle čeho jste poznal, že je ten muž ve výtahu mrtvý, pane Janke,“ napovídal Gräf, který se zase posadil, když zjistil, že se Rath nehodlá zhostit výslechu.

„Správně.“ Janke přikývl. „Takže bylo to tak, že jsem slezl dolů do kabiny…“

„Musel jste otevřít dveře?“ zeptal se Gräf.

„Cože?“

„Dveře výtahu.“

„Ty byly otevřený. Ty už otevřel Unger.“

„Kuchař, který našel tělo.“

„Přesně tak.“ Hlídač se díval z jednoho policisty na druhého, jako kdyby větřil nějaký chyták. Když nikdo z nich nic neříkal, pokračoval. „No, tak jsem vlezl do kabiny. A jak tam ležel s těma skelnýma očima, hned jsem si myslel, že je po něm. Zkusil jsem ale nejdřív tepnu na krku.“

„Proč tepnu na krku?“ zeptal se Gräf.

„To… jsme se učili… na firemním školení.“

Gräf přikývl a udělal si poznámku. Rath seděl na hraně stolu, potahoval z cigarety a přistihl se, jak se dívá na hodinky. Všechno mu tady lezlo na nervy, zdlouhavé vyjadřování toho hlídače, Gräfovo doptávání na nedůležité podrobnosti, celá nesnesitelná pomalost tohoto výslechu.

„A co jste dělal potom?“ zeptal se Gräf.

Strážný zašilhal po Rathovi. „Nejdřív jsem z toho výtahu zase vylezl a potom…“

„Děkujeme vám, pane Janke, ale tak podrobně to teď zase nepotřebujeme!“ Rath sklouzl z hrany stolu. „Rád bych výslech na chvíli přerušil. Počkal byste zatím venku, prosím?“

„Ale jistě,“ řekl Janke a vstal.

Gräf počkal, až bude strážný venku. „Co to má zase být, Gereone? Můžeš mi to prozradit?“

„Náš rozhovor zapisovat nemusíte, slečno Temmeová, počkejte prosím také venku. Udělejte si malou přestávku.“

„Nepotřebuji přestávku, pane komisaři.“

„Zavoláme vás, až vás budeme zase potřebovat,“ řekl Rath a zatvářil se přísně. Stenotypistka sebrala své věci a zmizela.

„Sakra, Gereone! Nejdřív ti hodinu vyvolávám, pak se konečně zjevíš na místě činu a nemáš na práci nic lepšího, než ukončit výslech svědka, když se právě rozbíhá?“

„Nerozčiluj se. Já jsem ten výslech neukončil, jenom přerušil. Můžeš hned zase pokračovat, vždyť hezky spolupracuje, ten hlídač.“

„O čem důležitém se mnou potřebuješ mluvit?“

„Tak hlavně: všichni ti lidi venku – ty je chceš všechny vyslýchat tady? A všechny osobně?“

„Chtěl jsem zkrátka nějak začít. Teď jsi tady a můžeš rozhodnout, co se bude dělat.“

„Je to tak. V tom přerušeném výslechu můžeš s radostí pokračovat. Než se do toho ale pustíš, řekni pořádkovým venku, aby zapsali údaje všech zaměstnanců, co čekají v hale.“

„Už se dávno stalo. Jak dlouho myslíš, že už tady jsme?“

„Tím líp. Kdyby byl mezi nimi někdo, kdo viděl něco konkrétního, můžeš se ho pro mě za mě zeptat hned teď. Jinak ale ať se ti lidi laskavě uráčí na prezidium. Lange může zatím dohlédnout, jestli identifikační služba dělá svou práci pořádně, a všechno ostatní vyřešíme v týdnu v kanceláři.“

„A co rodinní příslušníci. Kdo je informuje?“

„To může přece udělat Lange. Jako komisař čekatel se to musí naučit tak jako tak.“

„V tom máš taky pravdu.“ Gräf pokýval hlavou. „Ale jednu otázku ještě mám…“

„Ano?“

„Jaká je v tom celém tvoje úloha?“

„Proto ti přece teď dávám všechny instrukce.“ Rath se ani nesnažil působit omluvně nebo zkroušeně, to se mu stejně nikdy nedařilo. „Musím zase pryč. Byl bych ti moc vděčný, kdybys dál táhl káru sám.“

„Gereone, já jsem vyšetřování ještě nikdy nevedl.“

„Ani nemusíš. Udělej to, co jsem ti řekl, a dej si padla.“ Gräf se netvářil příliš nadšeně.

„Ale no tak, budeš to mít u mě schované.“

„Člověče, Gereone, ty máš nervy!“

„Jako provazy. Tak co?“

„Ty jsi tady šéf.“

„Správný úsudek.“ Rath kriminálního sekretáře povzbudivě poplácal po rameni. „Neboj se, ty si s tím poradíš! Možná to všechno byla jen pitomá nehoda. Zatím nemáme žádné stopy cizího zavinění.“

„Já vím,“ řekl Gräf, „ale záhadné to je. Karthaus tvrdí, že se ten člověk utopil.“

Rath pokrčil rameny. „Nakonec se najde vysvětlení pro všechno. Doktor se mohl jenom zmýlit.“

Někdo zaklepal a dveře se otevřely. Do místnosti vešel muž ve světlém letním obleku, jako by tu byl doma, letmo se rozhlédl a zamířil k Rathovi.

„Pane komisaři? Venku mi řekli, že vás najdu tady. Fleischer jméno mé. Jsem tu ředitelem.“ Rath potřásl nabízenou rukou. „Těší mě.“

„Jsem rád, že jste konečně tady. Doufám, že už nebudete moje lidi zdržovat od práce příliš dlouho. Máme už dnes velký skluz, domovní technika je neobsazená, v centrální kuchyni skoro nikdo není a brzy začnou přicházet první hosté…“

„Můj kolega vám sdělí, které zaměstnance můžete zase poslat do práce,“ řekl Rath a jemným gestem postrčil Fleischera směrem ke Gräfovi. „Já se teď bohužel musím omluvit, mám ještě jiný případ, o který se musím postarat…“

Ředitel se tvářil nechápavě, ale komisař nadzvedl klobouk a už byl za dveřmi, dřív než mohl kdokoli něco dodat.

O slabou čtvrthodinku později vystoupil Rath v Carmerstrasse ze svého buicku a špatné svědomí, které ho hlodalo na odchodu z Vaterlandu, bylo vytěsněno. Poprvé od doby, co zase bydlel v Charlottenburgu, mu to připadalo, jako kdyby se skutečně vracel domů; stačilo jen pomyslet na to, kdo ho tam čeká. Stráví den spolu, víkend stráví spolu, poprvé za celou věčnost.

Když zamykal auto, rozhlédl se po svém novém sousedství. Oblast kolem Steinplatzu opravdu nebyla špatnou adresou, všude solidní velkoměšťanské domy, málokterý z nich nedisponoval vchodem pro služebnictvo. Rath otevřel těžké domovní dveře a vešel do svého nového světa postaveného ze světlého vápence a lesklého mramoru. Věděl, že na Charly předtím udělal dojem; byt se jí líbil, viděl jí to na očích.

Pronajal si toto moderní apartmá hlavně z jednoho důvodu: protože bylo téměř dvakrát tak velké jako jeho starý byt v zadním domě na Kreuzbergu a skýtalo dost prostoru pro dvě osoby a případně i pro víc.

Že něco není v pořádku, cítil už ve chvíli, kdy stoupal po pěti schodech do vstupní haly a slyšel ťapání psích pacek a pak dvě krátká štěknutí. Zpoza rohu pultu vyhlížela černá psí hlava a vrátný nového obyvatele pozoroval poněkud rozpačitě přes mramorovou desku a telefon.

„Co se děje, Bergnere?“ zeptal se Rath, ačkoliv to tušil. Vrátný si odkašlal. „Ta mladá dáma… Musela bohužel odejít a psa mi tu nechala.“

Bergner odepnul vodítko od obojku a Rath si vytrpěl vlhké psí uvítání.

„Kam mladá dáma odešla?“

„Lituji, to mi neprozradila.“

„Aha,“ řekl Rath, který byl myšlenkami už někde úplně jinde, a vydal se se psem k výtahu.

Charlyina vůně tam pořád visela ve vzduchu, a právě proto byt působil prázdnější než kdy jindy. Kirie to zjevně nezajímalo, odebrala se ke svému košíku a stočila se v něm do klubka.

Rath si občas říkal, kolik spánku ten pes vlastně potřebuje. Přešel k jednomu z velkých oken a díval se ven, aniž by cokoliv vnímal. Potom se rozmáchl a nakopl ze samé zlosti nebo zklamání, přesně to určit nedokázal, jedno z těžkých křesel.

Sklidila ze stolu. Našel na něm list papíru popsaný jejím písmem.

Promiň, Gereone, 

ale nemohla jsem na tebe čekat. Hodinu jsem to vydržela, ale čím déle jsem seděla ve tvém krásném novém bytě jen s Kirie a ty ses nevracel, tím mi bylo jasnější, že pro skutečný návrat domů po tak dlouhé době v cizině musím nejdřív do Spenerstrasse, do svého vlastního bytu – zvlášť když na mě v pondělí čeká úplně nová životní etapa.

Ten milý portýr mi pomohl se zavazadly a vzal k sobě Kirie. Zdá se, že je na to už zvyklý, na hlídání psa, myslím, aspoň mi to tak připadalo.

Jen jsem se rychle vrátila do bytu, abych ti napsala tento vzkaz, dole už čeká taxík. Pokud jde o tvou otázku a ten prstýnek… Nezlob se, že jsem ti nedokázala odpovědět hned. Abys mně nerozuměl špatně, mě to moc dojalo, žes mě požádal o ruku (po všech letech, co se známe!), ale na tak důležitou otázku by se nemělo odpovídat ukvapeně, myslím, a teď, když jsem po deseti měsících v Paříži sotva přišla z nádraží, by mi určitým způsobem připadalo ukvapené úplně všechno. Vidět tě po tak dlouhé době, ten nový byt a ještě k tomu nabídka k sňatku – to je příliš najednou dokonce i na holku z Moabitu. Navrhovala bych, abychom si pro mou odpověď našli lepší čas a vhodnější místo. A abychom si udělali trochu času, protože v mojí odpovědi, to ti můžu říct už teď, nejde jen o Ano nebo Ne. Já ti taky budu muset položit nějaké otázky. Já vím, nezní to zrovna romanticky, ale nic není horší než ukvapené rozhodnutí o něčem tak důležitém. Už jsem musela jednou zasnoubení zrušit, jak víš, nechtěla bych to zažít znovu.

Nemyslím to zle, líbám tě. Uvidíme se brzo 

C.

Rath dopis složil a šel do ložnice, jako kdyby bylo možné, že Charly snad bude přesně tam, kde ji před dvěma hodinami opustil. První, co uviděl, byla postel, kterou musela zase ustlat, jako by mu chtěla ukázat, jak pečlivá hospodyňka je. Prsten ležel na nočním stolku. Co to mělo znamenat? Byla to už odpověď, že si prstýnek neodnesla a nechala ho ležet zrovna tam? Zvedl ho a prohlížel si ho. Co teď s ním? Vzít ho s sebou na další schůzku, čekat na její odpověď a pak jí ho případně navléknout? Rath se v těchto věcech příliš nevyznal. Přeleštil prsten cípem saka a hodil si ho do vnitřní kapsy. To už byl zřejmě osud toho zatraceného prstenu: trávit věčnost v Rathově kapse u saka.

Znovu dopis rozložil a snažil se ho číst a chápat. Její řádky ho mátly, nevěděl už, co si má myslet. Jak se k němu stavěla? Ať však dopis četl, kolikrát chtěl, odpověď v něm nenacházel. Myslel na tu chvíli, kdy ji uviděl na nástupišti. Na tu vteřinu úleku. Jistý moment si skutečně myslel, nebo se spíš obával, že ztratil svou lásku, ano, vlastně se spíš obával, že přišel o tu osobu, kterou měl ve vzpomínkách. Potom se mu ale dostala do nosu vůně jejích vlasů a její pokožky a on cítil, jak je k ní celé jeho tělo přitahováno. A u ní to bylo stejné, o tom nepochyboval.

Ta věc s prstenem ve sklence šampaňského, to byl ale pitomý nápad, kdo ho na něj přivedl? Vyprávěl mu nějakou podobnou historku Paul? Nebo někdo z kolegů na Hradě? Rath měl nepříjemný pocit, že to mohl být právě ten pitomý zásnubní prsten, co ji vyhnalo z bytu, a nikoliv to, že se příliš zdržel na místě činu. Teprve když pohlédl do zrcadlových dvířek domácího baru, zjistil, že si pořád neodložil klobouk, tak ho pověsil na hák. V salónu si vybral jednu desku z hromádky, kterou si už v předstihu vytřídil. Položil na gramofon Mood Indigo od Ellingtona, jednu z desek, které mu Severin v posledních měsících poslal ze Států a které jí chtěl přehrát. Jim oběma. Gramofon byl zbrusu nový, značka Telefunken, ten už dnes Charly také obdivovat nebude.

Vytáhl z barové skříňky lahev koňaku a sklenici a posadil se do jednoho z moderních křesel, která koupil vlastně jen kvůli Charly, protože mu jednou taková podobná kdysi ukazovala ve výloze nějakého obchodního domu s nábytkem, když se spolu byli projít po třídě Tauentzien. Tenkrát ve dnech před Paříží, když už loučení viselo ve vzduchu. Aspoň byla ta křesla pohodlná, ačkoli tak nevypadala. Rath přivoněl ke koňakovce a naslouchal hudbě, smutným trumpetám a jejich melodii, hřejivým klarinetům. Vůně koňaku ho uklidňovala snad víc než hudba. Jak toužebně tento den očekával. Očekával ho ještě dřív, než vůbec odjela.

A teď? No, pane Rathe, teď sedíš tady, není ještě ani poledne a musíš do sebe lít koňak, abys dnešní den vůbec dokázal zvládnout!

4 

Ze spánku ho vytrhlo neklidné kničení a on zprudka otevřel oči. Kirie stála před ním, dívala se na něj a vrtěla ocasem, udělala pár kroků ke dveřím a zase se vrátila. Rath se narovnal. Musel usnout. Na koberci vedle křesla ležela koňakovka. Převrhnutá, ale prázdná. Na gramofonu se stále točil Duke Ellington, téměř neslyšně, jen jehla pořád narážela na konec drážky a vytvářela tiché, rytmické šelestění.

Hodiny ukazovaly skoro dvě. Pes potřeboval nutně vyvenčit. Rath se vypáčil z křesla, chrstl si v koupelně do obličeje pár dlaní studené vody a podal vodítko. Kirie ho doslova vyvlekla z domu, po vnějším schodišti, táhla ho k nejbližšímu keři na Carmerstrasse a dívala se na svého páníčka vděčně a s úlevou. Rath se s ní ještě trochu prošel přes náměstí Steinplatz a zjistil, že mu kručí v břiše. Posadil se venku na terasu hotelu, který si říkal skromně Pension, a objednal si pivo a menší občerstvení. Ačkoliv porce nebyla velká, zbylo něco i pro Kirie, která celou dobu čekala pod stolem na svou šanci. Když Rath po jídle k černé kávě a dalšímu koňaku kouřil nezbytnou cigaretu, věděl už s konečnou platností, že se do bytu nevrátí. Přivolal vrchního a zaplatil, naložil Kirie do auta a jel do Moabitu.

Neparkoval přímo ve Spenerstrasse, nýbrž na rohu s Melanchtonstrasse, odkud měl mezi dvěma stromy dobrý výhled na vchod jejího domu a nevystavoval se nebezpečí, že při prvním pohledu z okna uvidí jeho buick. Nebyl si už totiž vůbec tak jistý jako předtím na Steinplatzu. Ani tehdy, když si nejméně po dvacáté přečetl její dopis. Vážně ho bude chtít vidět? Má jít jen tak nahoru a zazvonit jí u dveří? Třeba si šla lehnout, říkala mu přece, jak špatně ve vlaku spala. V tom případě mu přijde otevřít Greta a bez toho se rád obejde. Musel myslet na ten rok, kdy byla Charlyina spolubydlící v zahraničí a oni měli byt sami pro sebe a vedli skoro manželský život…

Měls asi přece jen raději zůstat doma, Gereone Rathe, pomyslel si, možná ti právě volá, možná přesně v tuhle chvíli. Potom si ale uvědomil, že jeho nové číslo na Steinplatz ještě vůbec nezná. Anebo to zkoušela v kanceláři, protože věděla, že je v akci? A netušila, jak nezodpovědně se dnes kvůli ní zachoval? Nebo spíš kvůli sobě.

Zatímco ještě takto uvažoval, zaznamenal před domem nějaký pohyb. Přes Spenerstrasse přecházel nějaký mladý muž a mířil si to rovnou k Charlyiným dveřím. Rath toho člověka skoro rok neviděl, ale poznal ho hned. Šklebil. Guido Scherer. Charlyin bývalý spolužák, nyní advokát v nějaké nuzné kanceláři ve Weddingu a stále oddán Charly nejvroucnějším přátelstvím. Očividně. Rath tomu nechtěl věřit: z jeho bytu vyletěla horem pádem, jako kdyby byla na útěku, a tohohle kreténa přijme u sebe doma hned první den po návratu z Paříže? Pozvala snad na nějakou oslavu svého příjezdu všechny svoje přátele, všechny ty právníky, se kterými si neměl co říct?

No jistě, tam by Gereon Rath, neotesaný policajt, jenom překážel.

Nastartoval motor a zamáčkl cigaretu. Aspoň teď definitivně věděl, že u ní nezazvoní. Přidal tolik plynu, že pneumatiky zaskřípěly tak hlasitě, že Šklebil, který už měl ruku na klice, ještě jeho směrem otočil hlavu, než zmizel v tom posraném domě v té posrané Spenerstrasse. Rath na to nedbal, vybíjel si dál zlost na plynovém pedále a vystřelil zcela nepřiměřenou rychlostí z ulice a řítil se dál městem. Nejprve bezcílně, hlavně pryč z Moabitu, to byl jeho jediný motiv, ale potom, aniž by se tak rozhodl vědomě, ten cíl přece jen měl, aniž by si to uvědomoval, jak se víc a víc prodíral na jih. Teprve když stočil buick ve stínu nadzemky přes Gitschiner Strasse na východ, došlo mu, že jede na Luisenufer.

Když zaparkoval na kraji ulice a nechal Kirie vyskočit z auta, probudily se v něm vzpomínky. Vzpomínky, které měly jak na potvoru příliš moc co dělat s Charly. Pes čenichal u stromu, který stál na kraji ulice, na okraji městské zeleně a velkého hřiště, jako kdyby ho poznával, vrtěl ocasem a s očekáváním hleděl na Ratha. Křik dětí, které řádily na rozlehlé písčité ploše, připomněl Rathovi, jak jednou s Charly seděl na jedné z laviček tady na slunci. Představoval si, jaké by to asi bylo, kdyby jedno z těch dětí, které skotačily po hřišti, bylo jejich dítě, jejich společné dítě. Jenom si to představoval, nic v tomto směru neřekl nahlas, ne v tu chvíli a později taky ne. Když se nad tím lépe zamyslel, sdílel s ní vůbec málo ze svých snů.

Připnul psa na vodítko. Kirie šla první, nedočkavě, koneckonců šla touto cestou už mnohosetkrát. Ve vjezdu do dvora proti nim šel světlovlasý výrostek v hnědé košili a s mokrou pěšinkou ve vlasech, na levé paži pásku s hákovým křížem, SA čepici zatím pod paží. Nácek střílel bojovnými pohledy, ale Rath se nedal zastrašit, tyhle hnědé zmetky nedokázal vystát od té doby, kdy zažil, jak loni běsnili na Ku’dammu, ještě hůř než komunisti. Pokud ten chlápek chtěl bitku, mohl ji mít, ale pak by skončil v policejní cele. Cápek se ale spokojil s provokativním pohledem, prošel kolem Ratha mlčky, ovšem na ulici se ještě ohlédl a s posledním zlým pohledem si nasadil čepici uniformy.

Rath se nedivil. Náckové tu bydleli už dřív, v dobách, kdy jich ještě nebývalo zdaleka tolik, v dobách, kdy si ještě okolí pásky s hákovým křížem všímalo. A Liebigovi v zadním domě hrdě třímali rudou vlajku, po celou dobu, co zde Rath bydlel, aniž by ovšem došlo k otevřenému konfliktu. Komunisté a nacisté pod jednou střechou, i to byl Berlín. Právě v dělnických čtvrtích často dělila rudé a hnědé jedna stěna a ne vždycky to fungovalo tak v míru jako na Luisenuferu. Naopak normální lidé byli v tomto městě k nalezení stále vzácněji, a to dokonce i v solidních měšťanských čtvrtích, nebo tak to Rathovi alespoň připadalo.

Annemarie Lennartzová, manželka domovníka, právě klepala koberce a ustala v práci, když viděla, kdo přichází přes dvůr.

„To je ale překvapení! Že nás taky někdy navštívíte.“ Rath nadzvedl klobouk a ukázal na zadní dům. „Kolega je doma?“

Lennartzová přikývla. Rozhlédla se a ztlumila hlas, jako kdyby prozrazovala tajemství. „Noční služba,“ řekla s vědoucím pohledem. „Přišel domů teprve v poledne.“

Rath vešel do zadního domu a stoupal po schodech. Zastavil se před dveřmi bytu v prvním patře a opatrně zaklepal. Chvíli počkal, a když se tam nic nehýbalo, zaklepal ještě jednou, tentokrát nahlas a brutálně.

„Policie, okamžitě otevřete!“ zařval.

Slyšel z bytu lomoz a o chvilku později se dveře pootevřely a ve skulině se zjevil Reinhold Gräf.

„Gereone!“ Kriminální sekretář s mokrými vlasy a v koupacím plášti se tvářil spíš vyčítavě než překvapeně. „Stalo se něco?“

„Ne. Je to čistě soukromé. Ruším?“

„Byl jsem zrovna ve vaně. Ale pojď dál,“ řekl a otevřel dveře dokořán. „Buď tu jako doma. To pro tebe těžké nebude.“

„Díky.“ Rath Gräfa následoval do kuchyně. Kriminální sekretář postavil na sporák konvici.

„Dáš si taky kafe?“ zeptal se. „Ještě jsem nesnídal.“

„Na to neřeknu ne.“

Rath si sundal klobouk a zůstal stát ve dveřích. Gräf vytáhl ze skříňky kafemlýnek, z té samé skříňky, kde ho měl dřív uložený i Rath. „Tak se posaď,“ řekl, aniž by se otočil.

Rath zůstal stát. „Jak to ještě probíhalo, dnes ráno?“ Gräf neodpověděl. Sypal do mlýnku kávová zrna.

„Mrzí mě, že jsem vás tam musel nechat samotné… Musel jsem ale opravdu vyřídit něco důležitého…“

Gräf se na něj díval a točil přitom klikou. Nějakou dobu bylo slyšet jen skřípavý zvuk mlýnku.

„Pokud to má být oficiální omluva,“ řekl, „tak ji považuj za přijatou.“

Rath vytáhl ze skříňky dva šálky a dva podšálky a postavil je na stůl, zatímco Gräf chystal konvici a porcelánový filtr. Chvíli přemýšlel, co by ještě řekl, ale nic vhodného ho nenapadlo. Posadil se ke stolu a počkal, až se k němu Gräf připojí. Nebylo slyšet nic než zvuk kávy prokapávající filtrem do konvice.

„Hezky ses na nás ráno vyprdnul, víš to?“ řekl Gräf nakonec. „A hlavně mi nemluv o tom, kdo je tady šéf. To tys dorazil na místo činu s dost velkým zpožděním. Volal jsem ti jako blbec, jen abych ti zachránil skalp před Böhmem a ostatními náčelníky. A ty pak nemáš na práci nic lepšího než zase okamžitě vypadnout.“

Rath pokýval hlavou, ale nesnažil se o provinilý výraz. Už se omluvil dost. Gräf vstal, sundal z konvice filtr a nalil kávu do obou šálků. Rath se napil. Káva, skrz kterou dohlédnete na dno šálku, jako bylo u Gräfa obvyklé, snad dokonce ještě řidší než obvykle, ale Rath diplomaticky mlčel a vyloupl místo toho z pouzdra jednu overstolzku.

„Říkal jsem si,“ zahuhlal, zatímco si zapaloval cigaretu, „že bych tu záležitost mohl urovnat jedním pivem v Trojúhelníku.“

„Máš pohotovost.“ Gräf si bagroval cukr do kafe.

„A já noční na Hradě.“

Rath se podíval na hodinky. „Za tři hodiny.“

„No právě. Nechci tam přijít ožralý.“

„Jenom malé pivo na usmířenou. Při té příležitosti mi povíš, co jste dnes ráno všechno zjistili.“

„Gereone, z tebe to táhne už teď. Přísně vzato jsi ve službě.“

„Byl to jen jeden koňak,“ lhal Rath. „Před chvílí, po jídle.“

Gräf upil pár doušků kafe. „No dobře,“ řekl nakonec.

„Jeden hrnek před službou snad bude povolený.“

„Ale jistě.“ Rath se zazubil. „Když ti ho nařídím. Jsem tvůj šéf.“

„Říkal jsem ti, že na mě tuhle šaškárnu nemáš zkoušet.“ Chvíli nato seděli u baru v dosud prázdném Mokrém trojúhelníku, který byl pravděpodobně nejmenší a nejtrojúhelníkovitější hospodou v Berlíně. Kirie si našla místečko u jejich nohou. Před muži stály dvě pivní sklenice, před psem miska s vodou, kterou tam hospodský Schorsch přistavil bez říkání. Také pivo začal čepovat ještě dřív, než přišla objednávka. Znal svoje hosty. Jen obligátní žitnou tentokrát oba odmítli.

Přiťukli si. Gräfovi se pomalu vracela lepší nálada.

„Takže bych tě měl dostat do obrazu,“ konstatoval a otřel si pěnu z úst.

Rath přikývl. „Koneckonců jsem to já, kdo bude na konferenci referovat náčelníkům, ne?“

„Na písemné zprávě se už pracuje. Lange a já ji chceme dokončit dnes v noci.“

„Výborně. Teď mi stačí jenom shrnutí. Zjistila IS něco?“

„Všechno zatím bez záruky,“ řekl Gräf. „Žádné stopy zápasu, žádné stopy násilí, žádné známky cizího zavinění. Ovšem stejně tak málo okolností ukazuje na přirozenou smrt.“

„Takže si asi musíme opravdu počkat na pitvu.“ Rath se napil. „Co si myslíš o Karthausově domněnce? Myslím, že se ten člověk prý utopil?“

„Ačkoliv to zní divně, myslím, že doktor by mohl mít pravdu. Vlasy měla ta mrtvola ještě mokré.“

„Ani jsem si nevšiml.“

„Přišels na místo činu pozdě. Podívej se na fotky, co udělal Lange, pak to uvidíš.“

„Mokré vlasy.“ Rath pokrčil rameny. „No a co? V noci přece pršelo.“

„To by vypadalo jinak, měl mokrá i ramena, ale zbytek ne.“

„Tak? Jak zní tvá teorie?“

„Jak se dá utopit ve výtahu?“ Gräf pokrčil rameny.

„Žádnou nemám. Ani k tomu červenému kapesníku.“

„K jakému červenému kapesníku?“

Gräf se na něj podíval se skrytou výčitkou v očích a Rath zvedl ruce v obranném gestu.

„Dobře, dobře! Já se na ty fotky podívám.“

„Ten kapesník visel na vozíku s bednami kořalky. Je teď u IS.“

„Nebyla to komunistická vlajka?“

„Spíš jen kapesník. Uvidíme.“

Než mohl Gräf říct ne, postavil Schorsch na pult další dvě sklenice. Muži se napili.

„A ty si opravdu myslíš, že se někdo může utopit ve výtahu?“ zeptal se Rath.

„Já si nemyslím nic.“ Gräf pokrčil rameny. „To, jak ten člověk přišel o život je pořád jedna velká hádanka. A kdyby se potvrdilo, že se skutečně utopil, byla by ta hádanka ještě větší.“

„Možná ho tam někdo jen pohodil.“

„A použil k tomu Lamkauovu dodávku?“ Gräf zavrtěl hlavou. „Ne, ne, stopy mluví proti. Člověk s mrtvolou by asi sotva prošel dole kolem ostrahy.“

Schorsch postavil na pult třetí dodávku a sklidil prázdné sklenice.

„Teď už ale stačilo,“ prohlásil Gräf.

„No tak, ještě tohle jedno. Pak si trochu vykloktáš Odolem a nic z tebe nepotáhne.“

„Jako bys s tím měl zkušenost.“

Rath zvedl svou sklenici. „Na každý pád působíš jako vzor na našeho mladého komisaře čekatele, což bys měl brát vážně.“

Gräf se také chopil sklenice. „Stejně jako ty bereš vážně funkci vzoru pro jednoho mladého kriminálního sekretáře, nebo jak to myslíš?“

„Informoval Lange rodinu?“ zeptal se Rath.

Gräf přikývl. „Zůstala po něm vdova. Lamkauovi bydlí hned vedle své firmy v Tempelhofu.“

„Kolik zaměstnanců?“

„Asi tucet.“

„Takže tu vzniká otázka, proč šéf vezl tuhle zásilku osobně.“

„Tady se nám líhne zatracená spousta otázek. Pozval jsem nejdůležitější svědky na pondělí ráno na Hrad.“ Gräf vyprázdnil sklenici a postavil ji stranou. „Dneska mi dvakrát nepomohlo, že se tam všude ometal ten ředitel, to sdílnost jeho lidí zrovna nepodpořilo. Myslím, že se dozvíme víc, až budou sedět ve výslechové místnosti.“ Seskočil z barové stoličky. „Možná přijdeme i na to, proč měl Lamkau u sebe obálku s tisíci markami.“

„Tisíc marek?“

„Měl je v plášti.“

Rath chtěl ještě něco říct, ale pak si všiml Gräfova výrazu a nechal to být.

„Peníze má IS,“ pokračoval kriminální sekretář, „zkoumá obálku kvůli otiskům.“

„To je balík peněz, co s nimi chtěl dělat?“ Gräf pokrčil rameny.

„No,“ řekl Rath, „tak teď víme aspoň jednu věc…“

„Jakou?“

„Že můžeme,“ pravil Rath a zazubil se, „určitě vyloučit loupežnou vraždu.“

5 

Institut pro soudní lékařství Berlínské univerzity, stálo na mosazném štítku upevněném na stěně z pálených cihel a v průjezdu parkoval pohřební vůz. Příhodný úvod pro to, co za těmito zdmi čekalo.

Ten rozhoupaný pocit v žaludku se ohlásil už na venkovním schodišti; žádný dobrý předpoklad pro návštěvu márnice, v jejíchž katakombách čekala většinou nechutná překvapení.

Telefonát doktora Karthause Ratha tohoto rána zburcoval z postele. Bohužel včera večer po Gräfově odchodu pokračoval v pití, zůstal v Trojúhelníku ještě na pár piv a poté z opatrnosti odjel domů taxíkem. Když tam však dorazil, shledal, že je stále ještě příliš střízlivý, než aby snesl osamělost svého bytu, který byl ještě prázdnější, co se tu Charly ukázala a pak zase odešla. Vzorně tedy zavolal na Alex, sdělil zcela předpisově, kde bude v příštích hodinách telefonicky k zastižení, ponechal Kirie v péči nočního vrátného a vydal se pak po Uhlandstrasse na Ku’damm, oddal se swingu v Kakadu a nabídce nápojů dobře zásobeného baru, odolal svodům jedné blondýny na lovu a snažil se nemyslet na Charly. To se mu v tomto prostředí dvakrát nedařilo. Když už nic, tak ho koktejly alespoň opily, opily ho dostatečně na to, aby mohl jít hluboko po půlnoci domů a konečně usnout.

Pak ho však vzbudilo pronikavé řinčení telefonu.

„Našel jsem něco, co bych vám chtěl ukázat,“ řekl Karthaus a domluvil si s ním termín na druhou hodinu v Hannoversche Strasse.

Rath dal psovi žrádlo, sám však nejedl, dal si jen kafe a sprchu, načež se s Kirie vydal na cestu. Teprve když vyšel ze dveří, si vzpomněl, že auto stále stojí v Kreuzbergu, a vydal se po Hardenbergstrasse ke stanici Zoo.

Přesto bylo teprve za pár minut dvě, když dorazil do márnice. Vrátný komisaře se psem znal, převzal vodítko a ochočil si Kirie soustem ze své housky se salámem.

„Doktor čeká dole,“ řekl a odmávl komisaře do suterénu, kde soudní lékaři zpracovávali své mrtvoly. Rath sklopil oči, černobílý vzor podlahy měl na jeho žaludek uklidňující účinek. Když dole velkými lítacími dveřmi prošel na pitevnu, našel doktora Karthause u psacího stolu v koutě, před ním stála kouřící káva a vedle ležela složka se spisem, do něhož doplňoval nějaké poznámky.

Doktor vzhlédl od stolu a zkrabatil čelo nad brýlemi na čtení.

„Pane komisaři! Dnes jste nezvykle přesný!“

„Jako zedníci.“

Doktor složil své brýle a zapálil si cigaretu. Rath se šacoval a hledal overstolzky, ale zřejmě je nechal ležet doma. Pošilhával po plechové cigaretové dóze na psacím stole, ale doktora nenapadlo nabídnout mu značku Manoli, nýbrž vstal a vedl svého hosta k vozíku, na němž se pod bavlněnou plachtou rýsoval obrys lidského těla.

„Podívejte se,“ řekl Karthaus a strhl plachtu rychlým, málem brutálním škubnutím, „tohle musíte vidět.“

Mrtvola měla tentýž zděšený výraz jako včera ráno, byla ještě bělejší a oblast kolem úst byla ještě promodralejší. Doktor vzal voskově bledou hlavu za bradu a natočil ji stranou. Ukazovák v bílé rukavici mířil na místo na krku, kde se vytvořil malý namodralý bod.

„Vidíte, co myslím?“ zeptal se Karthaus a Rath přikývl. V první chvíli byl v pokušení sklonit se blíž, aby lépe viděl, ale pak poslechl radu svého žaludku a rozhodl se spoléhat hlavně na doktorova slova.

„Místo vpichu,“ pokračoval Karthaus. „Pochází od injekce. Intravenózní.“

„Od jaké injekce?“

„Od svého doktora ji nedostal, to jsem už prověřil. Možná že byl morfinista.“ Doktor potáhl z cigarety.

„Ovšem píchání si do hrdelní žíly není u morfinistů příliš obvyklé. Na takový vpich je potřeba zrcadlo. Navíc… kdyby byl náš mrtvý morfinista, musel bych najít ještě další vpichy. Tento je jediný.“

Rath zbystřil. „Chcete tím říct, že mu tu injekci dal někdo jiný?“

Karthaus přikývl. „Vše tomu nasvědčuje. Takže přece jen máme známku násilí.“

„A co to mohlo být? Injekce s jedem?“

„Co do něj vpravili, snad vyplyne z analýzy krve.“

„Takže se ten muž přece jen neutopil!“ Rathovi vždycky nezáleželo na tom, aby měl pravdu, ale v tomto případě si to vychutnal.

„Tak striktně bych to netvrdil,“ mínil Karthaus.

„Myslel jsem, že jste ho pitval?“

Karthaus přikývl. „A ten muž měl vodu v plicích. V takovém množství, že tam nemohla vniknout post mortem. To by bylo typické pro smrt utopením. Na druhou stranu nebyla aspirace vody zdaleka tak extrémní, aby musela nevyhnutelně vést ke smrtící hypoxii.“

„Mluvte německy, doktore, já nemám vystudovanou medicínu. A latinsky umím jen trochu.“

„Hypoxie je z řečtiny. Znamená to nedostatek kyslíku. Hypoxie v důsledku extrémní aspirace vody, tomu se německy obvykle říká utopení.“ Karthaus na Ratha hleděl jako přísný učitel. „Já mám ovšem podezření, že se tento muž sice blížil smrti utonutím, ale ještě předtím zemřel na zástavu dechu.“