Vlastimil Vondruška 

Křišťálový klíč - Vídeňský sen 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9351-3 (epub) 

ISBN 978-80-243-9352-0 (mobi) 

Mé ženě Aleně 

I. ČÁST 

VÝMINEK 

Já, Johann Heřman, otevírám tuto druhou pamětní knihu našeho rodu roku Páně tisícího sedmistého patnáctého, na den svatých Tří králů. Stejně jako otec Ignác chci i já do ní po pravdě zaznamenávat vše, co bude v křesťanském světě hodno zaznamenání. Přiznávám, že z toho úkolu nemám velkou radost, protože bývá zvykem, aby v otcově letopisném díle pokračoval nejstarší syn. Jenže Leopold, který vyženil Falknovskou huť, příliš zbohatl a otec ho o tu službu raději ani nepožádal.

Obrátil se přímo na mne, neboť jsem studoval v jezuitské koleji a podle jeho mínění se na práci kronikáře hodím podstatně lépe. Sice si to nemyslím, ale rodiče jsem vždycky ctil, protože mi nikdy nevyčetli, že jsem se nestal sklářem nebo obchodníkem, jako jsou oni a mí sourozenci. Kromě Leopolda mám ještě mladšího bratra Matyáše, který se usadil v Haidě a snaží se obchodovat se vším možným, ale zatím mu to příliš nejde. Je mu však teprve dvaadvacet let a potřebuje získat zkušenosti a známosti mezi kupci. Se sestrou Hedvikou je to horší. Vím, že si prožila své, a chápu, že ve svých devatenácti letech hledá cestu křesťanským životem, ale žije sama a modlím se, aby se jí povedlo založit si slušnou rodinu. Co se týká práce, je však jistě skvělá a jistý Allason, anglický obchodník s plátnem, pro kterého pracuje, si ji nemůže vynachválit. Jenže práce není všechno, zvláště v životě ženy.

I já, který jsem právě dovršil Kristova léta, tak trochu tápu a stojím rozkročen mezi touhou po vědění, která mne kdysi přivedla k jezuitům, a odpovědností k rodině, neboť jsem kolej opustil a oženil se s Brunhildou. Někdy mi sama se smíchem připomíná, že to spíše ona se provdala za mne, než já se oženil s ní. Ať to ovšem bylo jakkoli, nikdy jsem nežehral. No, někdy snad tajně a ve skrytu duše, když jsem držel v ruce novou knihu a věděl jsem, že nebudu mít čas si ji přečíst. Ale pak se vrátím do jizby, kterou obýváme v úřednickém domě při jezuitské rezidenci v Liběšicích, a kolem krku se mi vrhnou naše děti. Vilemíně je už jedenáct a Ambrožovi šest. Malý Johánek se narodil před několika měsíci, a když vejdu, obvykle spí. Své děti bych nevyměnil za celou jezuitskou bibliotéku! Ale příliš odbíhám, místo abych se věnoval kronikářské práci.

Odpusťte mi to, někdy mluvím zbytečně mnoho. Za zaznamenání stojí především skutečnost, že v loňském roce konečně skončila válka, kterou náš vznešený habsburský dvůr vedl o dědictví španělské. V Kamenici, kde už spoustu let žijí moji rodiče Ignác a Anna, byl v kostele zřízen nový boční oltář zasvěcený Janu Nepomuckému, o jehož blahořečení se vážně uvažuje. Hraběti Kinskému zemřela manželka a jeho druhou ženou se stala Anna Terezie z Nesselrode. A u nás v Liběšicích rozčísl blesk prastarou lípu, kterou zasadil sám král Václav, toho jména čtvrtý, ještě v časech, než zvedli kališničtí kacíři svou rebelii.

I. KAPITOLA 

Anna kráčela pomalu od kamenického zámku kolem kostela svatého Jakuba domů. Když míjela starobylý portál, pokřižovala se, jak měla ve zvyku. Dovnitř však nevstoupila, i když měla hlavu plnou starostí a přímluva boží by se jistě hodila. Jenže od té doby, co ji z morového onemocnění vyléčila spíše kořalka než modlitby, a navíc si před lety vymyslela zázrak v kapli za městem, ostýchala se žádat Pána o cokoli.

Jak moc by teď pomocnou ruku potřebovala. Manžel Ignác byl nemocný, nachladil se a nevypadalo to s ním dobře. Proč by jí však Bůh pomáhal? I když pravda byla, že onen údajný zázrak tehdy pomohl celé Kamenici.

Povzdechla si. Život byl složitý, a kdo mohl rozumět tomu, jaké byly záměry boží? Třeba jí přisoudil jisté poslání a zachránil ji právě skrze tu kořalku, aby zvěstovala ono zjevení a dala víru městu sužovanému morem. Ke kapli Panny Marie od té doby proudili poutníci ze širokého okolí a stalo se zde už několik nezpochybnitelných zázraků, neboť Panna Marie uzdravovala nevyléčitelně nemocné chudáky. Třeba by pomohla i Ignácovi. Jenže byl paličatý a odmítal kapli navštívit. U vchodu do chrámu zahlédla starou Voldřišku. Protože všude ležel sníh a mrzlo, seděla na nízkém ševcovském verpánku, který si přinesla z domova. Byla pohublá, na tváři měla čerstvé modřiny a šrám pod okem. Bylo zřejmé, že ji manžel zase zmlátil, a protože asi propil všechny peníze, přišla prosit sousedy o almužnu, aby mohla připravit večeři. Doma měla devět dětí.

Zamířila k ní, z kapsáře vylovila stříbrňák a podala jí ho. Ta si ho vděčně vzala, pak k ní zvedla utrápené oči a řekla: „Bůh ti to zaplať. Až budeš potřebovat spravit boty, přijď. Udělám to, jak nejlépe umím.“

„Umíš to lépe než ten tvůj pazhřivec,“ řekla, aby ji potěšila. Nebylo to pravda, stará Voldřiška neměla šikovné ruce. Ten její ano, jenže raději v nich držel džbánek s pivem než ševcovskou dratev.

„Budu se za tebe modlit,“ řekla ještě žebračka a přestala si jí všímat. Almužnu dostala a poděkovala, víc od nikoho nečekala a také ji víc nezajímalo. Anna se obrátila, opatrně sešla od vchodu kostela po dvou zledovatělých schodech a pokračovala domů.

Švec Voldřich byl hanbou města. Už dvakrát stál na pranýři. Ne proto, jak se choval ke své rodině, to nebyla věc, která by vrchnost trápila, ale dlužil rentu, kterou měl na zámek odevzdávat. Nebyla vysoká, pár stříbrňáků, jenže Voldřich, jakmile držel peníze v hrsti, nikdy na zámek nedošel a skončil v hospodě. Z cechu by ho dávno vyloučili, kdyby neměl tolik dětí a jeho žena nebyla příkladná křesťanka. Děkan Jindřich Ignác Teigl nad ní držel ochrannou ruku a jejího manžela mnohokrát pokáral, mezi čtyřma očima i veřejně z kazatelny. Jenže bylo to marné. Každý si zkrátka nesl svůj kříž. Anna se blížila k domovu. Starobylé stavení za kostelem její nejstarší syn Leopold před lety opravil a ve dvoře přistavěl sklady. Když mu otec předal tajemství, jak se vyrábí křišťálové sklo, dostali od něj rodiče tenhle dům. Hodil se, s Ignácem využívali sklady ve dvoře na přízi a plátno, ve stájích byl pár koní a pod přístřeškem povoz. Byla jednou z nejúspěšnějších faktorek na celém kamenickém panství a vydělávala dost peněz, aby měli s manželem dobré živobytí. Jenže práce ji už zmáhala. Bylo jí dvaapadesát a Ignác byl ještě o tři roky starší. Oba už měli šedivé vlasy a při cestách po kopcích za přadláky a tkalci se zadýchávali víc, než bylo zdrávo. Někdy jí v noci bušilo srdce, že nemohla usnout.

Prošla mázhauzem a pospíchala po schodech do patra. Tam byla ložnice. I když byly v domě ještě dvě další nepoužívané jizby, stále sdíleli společné lůžko. Ignác ležel zachumlaný do peřin a spal. Na čele se mu perlil pot, sípavě dýchal a občas polohlasně zanaříkal.

Anna tušila, jaké má bolesti, i když je tajil. Lehce, aby ho nevzbudila, ho pohladila po tváři.

„Jsme staří,“ povzdechla si. Ne, nestěžovala si, prožila krásný život. Před očima se jí vybavila sluncem zalitá mýtina tam daleko na Šumavě, kde ji Ignác poprvé objal a políbil. Byl tehdy plný sil a na sobě měl jen krátké plátěné nohavice. Nevnímala však jeho tělo, ale dychtivý úsměv a dobrotivé oči.

„Jsme staří,“ opakovala polohlasně. Pak si trochu těžce klekla na podlahu, sepjala ruce a dlouho se modlila za Ignácovo uzdravení. Umínila si, že pokud jí ho Pán zachová při životě, skončí s obchodováním a odejdou na výminek. Tentokrát ale opravdu, přestanou se dřít a budou se věnovat jen sobě.

Ignác se rozkašlal a pak se mu pohnula víčka. Anna se pokřižovala, pak se dlaní opřela o pelest lůžka a s námahou vstala. Ze stolu sebrala číši s vodou a přidržela mu ji u rozpraskaných rtů.

„Děkuju,“ špitl skoro neslyšně. Byl vyčerpaný a nedokázal už ani zvednout ruku.

Nebyla pověrčivá, přesto se pevně rozhodla, že nezavolá děkana, aby mu dal poslední pomazání. Vydala se do kuchyně svařit léčivé byliny. Musí žít!

Johann kráčel od budovy jezuitské rezidence k úřednickému domu a v ruce nesl novou, do kůže vázanou tlustou knihu. Listy měla prázdné, jen ten první nadepsal svým úhledným písmem jako druhou pamětní knihu rodu Heřmanů. Původně byl v pokušení, že kroniku začne sepisovat do prázdné knihy ze zásob pro písaře, které byly poskládané v truhlici ve skriptoriu. Ale pak si řekl, že nebude zbytečně provokovat správce, protože Johann Sikora měl přehled o každičké věci, která patřila řádu Tovaryšstva Ježíšova, a vsadil by se, že má spočítané i archy papíru, natož knihy. Proto si tuhle dal udělat, řádně za ni do pokladny zaplatil a nechal si napsat potvrzení. Měl pravdu. Jakmile ho správce Sikora zahlédl, nechal otevřít truhlici, přepočítal knihy, podíval se do kvitance a pak žlučovitě podotkl, že je to tedy v pořádku.

Johann Sikora neměl písaře Heřmana rád od počátku, co sem s rodinou přišel. On vlastně neměl rád nikoho a byl zatrpklý, protože bral místo správce za ponížení. Byl jezuita a sám sebe považoval za učence, nikoli drába, jak si v duchu namlouval. Navíc si na místo písaře tehdy vyhlédl svého přítele, který sloužil v Úštěku, jenže jezuité v Praze rozhodli jinak.

Od události s procesím, které mělo na Sikorův příkaz zabránit moru, a Johann ho kritizoval, ho nenáviděl a pronásledoval na každém kroku. Víc však dělat nemohl, protože písaře Johanna chránila autorita rektora pražské koleje, které liběšické panství patřilo.

Rektor Thomas Grissmiller nezapomněl na chráněnce svého dávného přítele otce Ambrosia, a i když se Johann nevydal cestou zbožného člena řádu, ale světskou, jednou ročně ho zval na audienci do pražského Klementina, aby si přátelsky porozprávěli. Nikoli o tom, jak Johann žije, to mocného jezuitu nezajímalo, ale o víře. Johann míval postřehy, které se sice tak úplně neslučovaly s katechismem, ale vzdělaní jezuité byli hloubaví a v soukromí rádi diskutovali o filozofii, pokoře a také o názorech prostých věřících jinak, než hlásali z kazatelen. Alespoň ti vzdělanější poctivě přemýšleli, jak upevnit víru a najít tu správnou cestu k pokoře a poslušnosti.

Johann kráčel zamyšleně a překvapilo ho, když za ním z budovy jezuitské rezidence vyběhl samotný správce a volal, aby se zastavil. V ruce třímal list a mával jím nad hlavou. Díky tomu zbrklému pohybu na zledovatělém dvoře uklouzl a poroučel se k zemi. Johann mu podal ruku a pomohl vstát, ale stěží skrýval pobavený úsměv. Už se těšil, až o tom bude vyprávět doma. Ne ze zlomyslnosti, ale mezi rezidencí, kde dožívali přestárlí členové řádu Tovaryšstva Ježíšova, a úřednickým domem u vrat do dvora existoval neviditelný příkop, který symbolizoval odstup mezi vrchností a služebníky. Nejmocnější zbraní poddaných byl vždycky vtip a satira.

„Právě jsem obdržel příkaz našeho otce rektora,“ supěl správce Sikora a rukou si třel naražené pozadí. V poslední době ztloustl, život v rezidenci mu svědčil, příliš se nenadřel, a protože jeho přestárlí bratři, o které tu pečoval, mnoho nejedli, tajně dojídal jejich misky. A piva si rozhodně dopřával víc, než mu svědčilo. Břicho mu vystupovalo jako buben a pod černou sutanou bylo dobře viditelné, i když si ji nechal krejčím rozšířit a z ramen splývala volně, skoro jako dlouhá noční košile.

„Ano?“ řekl zdvořile Johann a zbožně se pokřižoval, jak se v podobných situacích slušelo. „Ctihodný rektor Grissmiller poroučí, aby ses za ním okamžitě vydal,“ pokračoval správce Sikora a v jeho hlase se nedala nepostřehnout žlučovitost. On byl správcem a do pražského Klementina jezdíval s účty několikrát ročně. Rektor ho v posledních třech letech nepřijal ani jednou.

„O co jde?“

„Nejsi drzý? To ti snad poví otec rektor sám,“ odsekl Sikora a podal mu list papíru, na jehož spodním okraji byl zbytek červeného vosku z rozlomené pečeti. Pak se otočil a s rukama rozpaženýma, jako by to byla křídla, opatrně kráčel zpátky k budově rezidence. Johann ho chvíli sledoval, zda třeba znovu neuklouzne, ale když správce došel až ke dveřím bez úhony, zklamaně se odvrátil a vydal se domů. Ani on nespěchal a krátkými kroky hledal místa, kde z ledu vystupovala zmrzlá hlína.

Brunhildu našel sedět na lavici u pece. Měla stažené ramínko haleny a kojila malého Johánka. Vilemína a Ambrož byli někde venku, do večeře zbývala spousta času, ještě se ani nezačalo stmívat.

„V pražských městech jsi byl před pár měsíci o adventu,“ opáčila polekaně, když jí o rektorově pozvání pověděl. „To přece není samo sebou. Něco se muselo stát.“

„Neboj se. Nic jsem neprovedl a nemyslím, že bychom se museli obávat, má drahá. Vidíš, ten list začíná důvěrně, jak mne vždycky ctihodný rektor oslovuje. Jde tedy o soukromou věc, nikoli úřední.“

„Jen aby. Dneska se mi zdálo o vránách, a ty vždycky znamenají smůlu. Ne, nejsem pověrčivá, ale vzpomeň si, jak loni v létě pozvali do Klementina poklasného a už se nevrátil. A jeho rodinu odtud vyhnali.“

„Jenže on tajně prodával obilí, které kradl z liběšického dvora. To je přece něco jiného. I tu knihu, co jsem přinesl, jsem zaplatil a správce Sikora si to ověřil. Já mám svědomí čisté.“

„Promiň, ale to ty starosti. Všechno mě tak hloupě vyleká,“ přiznala Brunhilda po chvíli ticha. „Malý špatně tráví. Většinou všechno vyzvrací. Podívej se, jak je hubeňoučký. Vůbec nevím, co mám dělat.“

„Radila ses s ženskými?“

„Prý se mám za něj víc modlit,“ ušklíbla se. „Ale dneska večer přijde stará Michalka. Samozřejmě po soumraku, aby si jí nikdo z jezuitů nevšiml.“

Stará Michalka byla vdova, o které se vyprávělo ledasco. Prodávala lektvary proti nemocem i uhranutí, trhala lidem zuby a pomáhala ženským při porodech. Nikdy však nevynechala bohoslužby v kostele, chodila pravidelně ke zpovědím a dávala milodary na chudé, proto ji jezuité nechávali na pokoji. Ve své rezidenci ji však vídali neradi.

„Udělala jsi dobře, žes ji pozvala,“ pochválil ji Johann a posadil se na lavici ke stolu. Byl za celý den pořádně uběhaný, protože se blížil svátek svatého Jiří, kdy poddaní odváděli první díl renty vrchnosti, a on musel připravit seznamy. A to znamenalo, že si musel ověřit, kdo v posledním roce zemřel a zda nemají některé usedlosti jiného majitele. Jenže na některé rychtáře nebylo spolehnutí, a proto musel do dvou vesnic zajet osobně.

Johánek měl už zřejmě dost, protože se odmítal znovu přisát k prsu, několikrát si odříhl a pak usnul. Brunhilda ho opatrně odnesla do kolébky a přikryla. Pohladila ho po vyhublé tvářičce a pak se posadila vedle svého manžela a ramenem se o něj unaveně opřela. I ona měla za sebou těžký den. Jako každé úterý pomáhala sousedkám s pečením chleba. Připravovaly vždycky několik desítek bochníků na celý týden pro vrchnost i pro čeleď. Ráno sněžilo, a tak musela odklidit sníh a pak ještě prala pleny. Na to, aby bylo její dítě v čistém, si nesmírně potrpěla.

„Omlouvám se,“ řekla a nechala se obejmout. „Zbytečně tě trápím svými řečmi. Já vím, že se o nás postaráš. Dej na sebe pozor. Kdy odjedeš?“

„Hned ráno.“

„Děti jsou venku a večeři mám už hotovou,“ řekla a stydlivě sklopila pohled k zemi. I když měli spolu už tři děti, vždycky se styděla přiznat, že by se chtěla pomilovat. Johann ji znal a byl vděčný za to, že se nechová vulgárně jako manželky jiných úředníků, kteří s nimi v domě pro služebnictvo žili. Pohladil ji po tváři, pak vstal a za ruku ji odvedl k lůžku.

Brunhilda si rychle lehla na záda a vykasala si suknici. Johann shodil nohavice a lehl si na ni. Přestože byla jizba příjemně vyhřátá, přehodil přes oba peřinu.

„Prosím, zůstaň,“ zajíkala se vzrušením.

„Tři děti nám snad stačí,“ bránil se. Ale Brunhilda ho přidržela, až dosáhla svého. Když skončili, měla v očích slzy a Johann pochopil, že jeho žena nevěří, že by jejich nejmladší syn přežil.

Leopold seskočil ze sedla a podal otěže huťmistru Kristiánovi. Ten řídil Falknovskou huť už druhým rokem a byl to hřmotný poctivý muž a obratný sklář. Měl jen jednu nectnost, a tou byly ženy. Ve svém domku u lesa měl už šestou. S žádnou se neoženil, a když ho omrzely, poslal je zpátky domů. Pokaždé jim ovšem zaplatil, a tak měl u ostatních sklářů pořád dluhy, protože jeho mzda mu na podobný způsob života nestačila. Nikdy se ale kvůli tomu netrápil.

„Jak to jde?“ zeptal se ho Leopold konverzačně. Podle množství zboží, které odtud odcházelo, věděl, že dobře. Dokonce výtečně. Falknovské sklo mělo dobrý zvuk a za dobrou cenu prodal vše, co se tu vyfoukalo a co pro něj rytci v okolí dekorovali. Privilegium, které kdysi získal spolu s otcem od hraběte Norberta Oktaviána Kinského, se mu podařilo prodloužit, a to mu zajišťovalo značné výhody oproti okolním hutím.

„Ale, jde to celkem dobře,“ opáčil podle očekávání huťmistr.

„Ale s vaším tchánem to jde z kopce. Co mu umřela žena, skoro nepromluví. A někdy se tváří, jako by ani nevěděl, kde je. Předevčírem zmizel a půl dne jsme ho hledali po lesích. Nakonec jsme ho chválabohu objevili u milířů. Tvrdil, že tam čeká, až přijede povoz pro uhlí.“

Ani tohle Leopolda nepřekvapilo. Martin Reilich trpěl stařeckou demencí už delší dobu. Marie tvrdila, že by měli otce svěřit do péče nějakého kláštera, kde řeholníci pečují o staré lidi. I když Leopold se svým tchánem v minulosti příliš nevycházel a nikdy k sobě neměli blízko, nelíbilo se mu to. Konzervativně lpěl na názoru, že děti by se měly postarat o své rodiče až do jejich konce a lidé by měli umírat doma. Dokonce se o to s Marií pohádal. Byla vždycky sobecká a nesnesla, když jí odporoval. Pokud šlo o něco nepodstatného, ochotně jí ustupoval. Ale slova desatera nebyla rozhodně podle Leopolda nepodstatná. Cti otce svého i matku svou, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi.

„Najmi někoho, aby se o něj staral. A hlavně ať ho hlídá. Nechci, aby si Martin ublížil,“ rozhodl příkře. Pak zamířil do Sklářského šenku. Skláři sice ještě stáli na verštatu a foukali, ale bylo už odpoledne a za chvíli měli skončit. V pánvích bylo skloviny už jen na dně. Tradice velela, aby se s nimi nejprve napil a vyptal se jich, jak se jim daří. Někdy to bylo i zábavné. Jak říkávala jeho matka, skláři byli čumáci a jejich zážitky se hodily právě jen ke stolu v hospodě.

S matkou i otcem se před několika lety nerozešel v dobrém, šlo o huť, ale najednou se zastyděl. O tchána má starost, ale o vlastní rodiče ne. Téměř okamžitě se rozhodl, až tady ve Falknovské huti skončí, zastaví se v Kamenici.

„Nestíháme,“ hlásil huťmistr, když koně odvedl do maštale a předal podomkovi, který ho odsedlal a nakrmil. Hned pak pospíchal za Leopoldem do šenku. Chtěl si s ním promluvit, dokud jsou sami. „Zakázek je chválabohu hodně. A vyrábíme dobré sklo. Křišťál tady v okolí taví sice už všichni, ale ten náš je pořád nejlepší,“ pokračoval Kristián a upil ze džbánku. Pivo kupovali z vrchnostenského pivovaru z Kamenice. Nebylo nejlepší, ale vrchnostenský správce pod hrozbou trestu nedovolil brát jinde.

„Tak v čem je problém?“ zeptal se Leopold. Byl na věčné nářky zaměstnanců zvyklý. Většinou se jen potřebovali vypovídat, nebo dokázat vlastní důležitost.

„Nejsou lidi,“ rozhodil skoro zoufale rukama huťmistr. „Ne že by nám je jiné hutě přetahovaly, platíme dobře a chlapi tu jsou rádi. Problém je jinde. Podívejte se na verštat. Nejmladšímu je skoro třicet a jeden, co kajruje, má už skoro čtyřicet let. Všichni naši mistři jsou už dědci.“

„Máš pravdu, pomalu je začni posílat na výminek. Musíme si vychovat nové mistry.“

„Ale z koho? To já je umluvil, aby ještě u pece zůstali. Sami by rádi odešli, přestože jsou ve věku, kdy mají podle smlouvy nárok dožít tady na huti v klidu a bez starostí. Jídlo budou dostávat s ostatními a něco si našetřili, nikdo z nich by na tom nebyl zle. Jenže když ti mladší začnou mistrovat, kdo jim bude kajrovat? Na celé huti máme jen pár malých kluků, kterým není ještě ani deset let, několik holek, a to je všechno. Dorost žádný.“

„Taky tvou vinou!“ upozornil přísně Leopold. „Jsi samá ženská a děti nemáš.“

Huťmistr pokrčil rameny, ale nemínil na tuhle výtku odpovídat. Nebyl poddaný a mohl si žít po svém. Znovu se napil a čekal. O problému majiteli Falknovské hutě pověděl, teď už to jeho věc nebyla.

„Uvidím, co se dá dělat,“ řekl po chvíli ticha Leopold. Než si však stačil rozmyslet, jak to zařídit, rozlétly se dveře šenku a dovnitř se hrnuli skláři. Všichni ho přátelsky zdravili a hned si s ním připíjeli. To, že Leopold na huti nežil a denně je nepeskoval, mu v jejich očích ubíralo trochu na autoritě, kterou tu kdysi míval Martin Reilich. Ti starší si však dobře pamatovali, jak s nimi na verštatu pracoval a že to vždycky býval dobrý chlapík. To se na huti počítalo. Úctu měl pouze ten, kdo uměl vzít do ruky sklářskou píšťalu.

Leopold se v jejich společnosti vracel ve vzpomínkách do svého mládí. Často přemýšlel, zda bylo šťastnější než časy, které prožíval teď. Byl sice bohatý, měl vlivné známosti, krásnou ženu a dvě děti, ale navzdory tomu se mu občas zastesklo po době, kdy byl volný jako pták. Tehdy si myslel na Marii, ale přitom chodil s Hildegardou. Nerozešli se v dobrém, přesto na ni občas vzpomínal. Pocit viny totiž nedokázal potlačit. Navíc ho pronásledovaly pochybnosti, zda by Hildegarda nebyla lepší manželka než svárlivá a sobecká Marie. Jenže byla chudá, a to tehdy rozhodlo.

II. KAPITOLA 

Jakmile Johann dorazil do pražského Klementina, rektor Thomas Grissmiller ho ihned přijal. Seděl ve své pracovně za stolem, měl pobledlou tvář, a když mu žehnal, udělal to levou rukou. Pravá mu kdysi ochrnula. Johann si s překvapením uvědomil, jak za těch několik měsíců, kdy se viděli naposledy, sešel.

„Nu ano, pomalu se chystám na cestu k našemu Pánu,“ řekl bez hořkosti v hlase Thomas Grissmiller a vybídl ho, aby se posadil do křesla k malému stolku u okna. Sám se těžce zvedl od pracovního stolu a došoural se do druhého křesla. Johanna požádal, aby do dvou číší nalil z karafy víno ředěné vodou. Mlčky si připili.

„Právě má nemoc je důvodem, proč jsem tě pozval,“ pokračoval unaveně starý jezuita. „Byl jsi chráněnec mého nejlepšího přítele, a tak ses stal i mým. Navzdory tvé paličatosti a někdy skutkům, které se příliš neslučují s cíli našeho řádu, jsem si tě oblíbil. Poznal jsem tě a vím, že jsi poctivý křesťan a dobrý člověk. Chci pro tebe udělat poslední věc, než z tohoto světa odejdu.“

„Ale otče…,“ vyhrkl dojatě Johann. Rektor ho však umlčel rázným pohybem své zdravé ruky. Navzdory nemoci nebyl zvyklý na odpor a uměl si zjednat autoritu.

„Poslední, po čem bych toužil, je utěšování!“ pokáral ho přísně.

„Bůh mi dopřál hezký život a jsem mu vděčný. Ale k naší věci! Za týden odjíždějí do Říma vyslanci našeho vznešeného arcibiskupa hraběte Františka Ferdinanda z Khünburgu, aby předložili žádost o blahořečení našeho mučedníka Jana Nepomuckého. Mezi členy arcidiecézní mise budeš i ty.“

„Ale já nejsem prelát, jen obyčejný písař.“

„To je právě dobře. Budeš tam zastupovat prosté věřící naší požehnané země a musíš hovořit jejich jménem! Umíš výtečně latinsky, jsi výřečný a zbožný. Určitě dokážeš kongregaci kardinálů odpovídat tak, aby náš arcibiskup dosáhl svého cíle.“

„Ale proč já? Mám rodinu a nedávno se mi narodilo třetí dítě. Nemohu nechat ženu samotnou.“

Po tváři rektora Thomase Grissmillera se mihla zjevná nelibost. Přísně stáhl obočí a suše se zeptal: „Co váží více, povinnost křesťana vůči Kristovi, nebo soukromý život?“

„Je zbytečné mne zkoušet z katechismu,“ zakroutil Johann odbojně hlavou. „Stojí snad jednání s papežem nad životem prostých věřících?“

„Zajímavá otázka,“ připustil Thomas Grissmiller a přešel do otcovského tónu: „Jak vidím, jsi přesně ten člověk, který by měl před kardinály hovořit. Já tě ovšem přes námitky některých bratří tady v koleji prosadil z jiného důvodu. Je to poslední věc, kterou mohu pro tebe udělat. Pro tebe i tvou rodinu! Účastí na jednání v Římě si získáš zásluhy, jméno a známosti. Nemůžeš žít až do smrti v Liběšicích. Až odjedu na pravdu boží, přestanu být tvým ochráncem.“

„Chápu a děkuji, otče,“ opáčil srdečně Johann. Znal ovšem jezuity a nikdy si nebyl jistý, co je obratně formulované prohlášení, aby dosáhli svého, a co skutečná pravda. Proto hned pokračoval:

„Pokud ovšem odjedu, co bude s mou rodinou?“

„Nemusíš se obávat, synu. Dokud budu žít, nic jí nehrozí. Na tvé místo v Liběšicích pošlu jednoho mládence z koleje, který má velký hřích a tohle bude jeho trest. On netouží být písařem, a až si trest odbude, vrátí se ke studiu teologii. Rozhodně nehrozí, že by tam chtěl být jen o den déle, než bude muset. Je svobodný a bydlet bude v rezidenci. Tvá rodina bude dál dostávat tvou mzdu, jak se sluší a patří. A až se vrátíš z Říma, ten mládenec tu službu ihned opustí. Jak říkám, nemusíš se ničeho obávat.“

„To je velkorysé. Řekl jsi však, otče, že mé rodině nehrozí nic, dokud budeš žít. Všichni jsme v rukách božích.“

„Správná připomínka. Ve svém testamentu uložím svému nástupci v úřadu rektora, aby ustanovení o pobytu tvé rodiny zachoval až do tvého návratu z Říma. Dále ovšem má pravomoc nesahá. Bude jen na tobě, jak se u Svatého otce osvědčíš. Na své věrné však církev nikdy nezapomíná, to si pamatuj, chlapče. Teď mne obejmi, rozloučíme se. Nejspíše se vidíme naposledy. Večer tě očekávají na arcibiskupství. Tam se dozvíš podrobnosti o chystané cestě.“

O několik hodin později Johann zjistil, že ani hlava řádu Tovaryšstva Ježíšova neví všechno. Od sekretáře arcidiecéze se dozvěděl, že vyslanci odjíždějí do papežské kurie už za tři dny a nepřipadá tedy v úvahu, aby ještě předtím zajel domů rozloučit se. Brunhildě proto napsal alespoň list, v němž jí vysvětlil okolnosti svého úkolu.

„Mohl jsem odmítnout, jenže pak bych o službu v Liběšicích přišel nejspíše hned. Takhle jsem získal odklad, abyste žili v klidu, dokud se nevrátím. Pak se uvidí. Pokud by byly nějaké potíže, pak víš, co dělat,“ končil svůj list. Tím své ženě nenápadně připomínal, že mají pod prknem v podlaze ukrytý naditý měšec se stříbrňáky. Chvíli váhal, a pak ještě připsal: „Mám tě rád a naše děti rovněž.“

Johann ovšem nemohl předpokládat, že ještě dříve, než spolu s vyslanci překročí hranice Českého království, rektor Thomas Grissmiller skoná. Zemřel ve spánku, klidně a bez bolestí, aniž vůbec postřehl, že jeho pozemská pouť končí. Jeho nástupcem v úřadu rektora byl přísný muž, který byl stoupencem radikální rekatolizace a přísnou kázeň vyžadoval od všech členů řádu i služebníků.

Písař Johann Heřman mu byl vždycky vrcholně podezřelý, protože před lety odmítl požehnání, které jezuitská učenost nabízí, a oženil se. Ba co víc, stavěl se proti zbožným procesím, jak mu za tepla donesl liběšický správce Sikora, který se neváhal vydat do pražských měst, aby využil rektorovy smrti. Když se Sikora vracel do Liběšic, vezl si ústní příkaz Johannovu rodinu ze dvora rezidence vyhnat a na místo písaře vybrat někoho z mládenců, kteří dokončili studium v jezuitské koleji v Litoměřicích a hodlají dodržovat pravidla celibátu.

Od lože svého manžela se Anna nehnula ve dne ani v noci. Vařila mu lektvary, krmila ho, a pokud nespal, vyprávěla mu, co jí slina přinesla na jazyk, jen aby nemyslel na bolesti, které ho trápily. Když ji už nic nenapadlo, vyprávěla mu dokonce i pohádky, na které si vzpomínala ze svého dětství. Ignác dobře věděl, že jeho život visí na tenké niti, ale ani jednou nepožádal, aby přivedla děkana a on se mohl vyzpovídat. Stejně jako ona, i on myslel jen na to, že chce žít a nikoli odejít na nebesa. Pak se začal jeho stav pomalu zlepšovat.

„Skláři jsou chlapi, my musíme něco vydržet,“ ujišťoval Annu, když se vyhrabal z nejhoršího. „Víš, co bych si dal? Makový koláč. Upečeš mi ho, má drahá?“

„Kořenářka nařídila, abys jedl silné masové polévky,“ odmítla to rázně.

„Ty ať si jí ta protivná bába sama,“ zabručel popuzeně.

„To je možné, můj drahý. Ale její koření ti pomohlo. Dneska dostaneš dvojitý vývar z hovězích kostí. A zavařím do něj trochu masa. Koláč bude, až se postavíš na nohy.“

Ignác skoro hned skopl ze sebe pokrývku, opřel se o loket a pokusil se posadit, aby dokázal, že už může vstát. Ale dostal prudký záchvat kašle a padl zpátky na lůžko.

„Ty jsi ale čumák,“ řekla láskyplně Anna, upravila mu polštář a přikryla ho. I když už jaro klepalo na dveře, v jizbě bylo stále chladno.

„Jsem,“ potvrdil provinile. „Nemohl bych k té polévce dostat alespoň kousek něčeho sladkého, Aničko?“

Chvíli smlouvali a pak mu donesla misku s tvarohem, do kterého zamíchala trochu švestkových povidel a dvě lžíce medu. Ignác ležel s peřinou až u brady a tvářil se jako nejspokojenější dítě, protože ho jeho žena krmila lžící. Dokonce mu dovolila vylízat misku, a když byla čisťounká, sklonila se nad ním a špitla: „A dostaneš ještě něco sladkého.“ Pak ho rychle políbila.

Bylo to poprvé od chvíle, co onemocněl. Byla pověrčivá a matka ji učila, že se nemocný nesmí líbat. Jenže Ignác se už uzdravoval. I on to pochopil a uličnicky, jako to dělával kdysi, když byli mladí, na ni mrknul. Jeho dobrého rozmaru Anna využila, protože se na tenhle rozhovor chystala už delší dobu.

„Už nejsme nejmladší, můj drahý,“ začala láskyplně, protože tohle si říkávali často. Zvláště když se bez dechu trmáceli s ranci příze a plátna po kopcích. Ani nečekala na souhlas a rozvážně pokračovala: „Nenapadlo tě někdy, že bychom měli obchodu zanechat? Mít od všeho pokoj a žít spolu v klidu, bez trmácení, a Bůh dá, i bez nemocí. Kdyby ses na cestách nenachladil, tohle celé by nebylo.“

„Každý člověk přece někdy onemocní, s boží pomocí se uzdraví a život jde dál.“

„Ale co když se neuzdraví?“

„Jak jsem řekl, jsme v rukách božích.“

„Nehraj si na kněze. Člověk většinou nachladne nikoli proto, že je to záměr boží, ale že se chová nerozumně. A my bychom se nerozumně chovat neměli. Zvláště ty ne, nejsi už žádný mladík.“

„To ti pěkně děkuju, má drahá!“ zabručel Ignác, ale nikoli zle.

„Chápeš vůbec, co navrhuješ? Pokud přestaneme obchodovat, co pak? To budeme sedět doma s rukama složenýma v klíně?“

„A proč ne?“ zeptala se Anna, ale hrdlo měla stažené obavami. Znala svého muže a věděla, že nedokáže chvíli posedět. Často se zlobila, že jí věnuje málo času, a vždycky si najde přijatelnou výmluvu na práci.

„Jinými slovy, chceš, abychom odešli na výminek. Abychom se stali dvěma zcela nepotřebnými a zbytečnými staříky, kteří odevzdaně čekají na svůj konec.“

„Ale to přece ne,“ vyhrkla rychle a na okamžik musela polknout hořkost, protože takhle to končívalo vždycky. Jeho argumenty nedokázala vyvrátit, i když byla přesvědčená, že pravdu má ona. Copak museli až do smrti jen dřít? Tak strašně toužila po odpočinku, samozřejmě nikoli jako vdova, ale vedle muže, který byl celý její svět.

„Nemrač se, Aničko, hovořme o tom,“ řekl k jejímu údivu vstřícně. „Ovšem chápej i mne. Souhlasím, že už asi nemáme věk na to běhat v mizerném počasí celé dny po kopcích. Ale na druhou stranu si stojím za námitkou, kterou jsem před chvílí vznesl. Nemůžeme najednou, ze dne na den, přestat žít.“

„Copak být prostě jen spolu, bez harcování s ranci na zádech, znamená přestat žít?“

„Víš, jak jsem to myslel. Musíme najít nějakou jinou činnost, na kterou stačíme, abychom byli spokojení oba. Ale teď se nezlob, jsem unavený a potřebuji si na chvíli odpočinout. Pak se k tomu vrátíme.“

Souhlasila, ale v duchu měla zlost. Tohle byl celý on. Vždycky dokázal hovor ukončit, aniž by musel něco slíbit. Prostě čumák.

Odběhla do kuchyně, aby svařila byliny, a když byl léčivý vývar hotový, přidala do něj trošku kořalky. Od svého uzdravení na ni sázela a jak bylo vidno, pomohla i Ignácovi. Na okamžik zaváhala, a pak začala zadělávat na makový koláč. Když byla s těstem hotová, dala ho v míse zakryté kouskem plátna na lavici k rozehřáté peci. Měla své místo, kde se nezapařilo, ale dobře vykynulo. Tohle celé ji zdrželo, a když se vrátila do patra, kde byla jizba s lůžkem, Ignác byl už vzhůru. Klidně ležel, zachumlaný do peřin, potil se, a jak postřehla, na tváři měl zvláštní, nevyzpytatelný úsměv.

Nejdřív mu dala vypít léčivý odvar, pak mu pomohla svléknout košili a navléknout suchou a nakonec převlékla peřinu. Tohle dělávala v posledních dvou dnech několikrát denně a dělala to s mimořádnou rozkoší. Pocení znamenalo uzdravení. Teprve pak se posadila na nízkou stoličku vedle lůžka.

Ignác ji celou dobu pozorně sledoval, a když byla konečně hotová a tiše si oddechla, i ji tohle celodenní vypětí zmáhalo, řekl:

„Odpočinul jsem si. Chceš v tom hovoru pokračovat?“

Nemusel ani říkat, v jakém myslí. Pozorně se na něj zadívala, pak se sklonila a políbila ho. Ano, byl to čumák, ale přitom nejlepší chlap na světě. Pochopila, že se jejich život přece jen změní.

Večer dostal Ignác velký kus makového koláče a Anna příslib, že s plátenictvím skončí. Ne hned, ale do podzimu předají své řemeslo někomu mladšímu, kdo je nahradí. Někdo se přece musel ujmout rodin přadláků a tkalců v horách, aby nezůstaly bez příjmů. Ať chtěli nebo ne, jako křesťané museli myslet ve všem, co podnikali, i na své bližní. Každý, kdo se světem pozemským pohyboval, měl své povinnosti a odpovědnost, z nichž se jednou bude tam nahoře zpovídat.

Leopold zůstal ve Falknovské huti asi dva týdny. Kdysi byl dobrý sklář a řemeslu rozuměl, proto trávil většinu času na verštatu, dokonce se několikrát sám chopil píšťaly. Připadalo mu, jako by omládl. Tady mu bylo dobře. Ticho lesů, které sklárnu obklopovaly, bylo nádherné, i když postupně řídly a jako velké jizvy je protínaly mýtiny. I tak byly krásné a nechápal svou ženu Marii, jak může milovat hluk města.

Během krátkého pobytu na huti se ujal povinností huťmistra, jak se slušelo. Práci řídil přesně a už po dvou dnech bylo zřejmé, že se vyrobí více než jindy a sklo je lepší. Vůbec ho to nepřekvapovalo, věděl to, jenže aby mohl být bohatý, musel se věnovat obchodu, i za cenu, že sklárna vyrobí méně. Uměl si však poradit. Aby mohl plnit velké zakázky, koupil před časem sousední sklárnu v Chřibské, a když ani tak nestíhal, nechával si jednodušší zboží vyrábět u svých sousedů, především v Křížové huti, kde s otcem po příchodu ze Šumavy začínali. Právě o tenhle styl podnikání, založený na neustálém obracení peněz, vedl kdysi spor jak se svým otcem Ignácem, tak s tchánem Reilichem. Tehdy si za cenu zlé krve prosadil svou a nyní to neslo své plody. Byl boháč.

V životě bylo vždycky něco za něco. Mohl by žít v klidu na huti, jak se to dělávalo za otců a za otců jejich otců, ale pak by nebyl tím, kým se stal. Šel jinou cestou a musel tedy tolerovat fakt, že huť nevyrábí tolik, kolik by mohla, pokud by na vše osobně dohlížel. Musel strpět nepohodlí mezi měšťany a urozenými lidmi, ale stříbrňáky v truhlici utěšeně přibývaly, protože bez obchodu se dnes vyrábět nedalo.

Svěřit prodej do rukou někoho cizího by byla podle jeho názoru sebevražda. Na to doplatilo už několik sklářů v okolí. Kupci v tom uměli chodit a vždycky dokázali dodavatele ošidit. Jen kontakty s urozenými rody zajišťovaly jeho podnikání respekt, a i když ho členství v komisi k podpoře hospodářství v Českém království při císařském dvoře ve Vídni stálo nemalé prostředky, nelitoval jich, protože věřil, že se mu časem mnohonásobně vrátí. Tohle ti staří nechápali. Byla jiná doba a české sklářství bylo třeba stavět na zcela jiných základech, jen tak mohlo dobýt svět.

Když zařídil vše, co považoval za důležité, zastavil se ještě na pár dní v nedaleké Chřibské. Tam vládl pevnou rukou Wolf, dávný přítel rodiny. Co zemřel starý Friedrich, od něhož Leopold sklárnu koupil, byl Wolf huťmistrem nejen podle jména, ale i fakticky. Nikdo mu do práce nemluvil a on se o vše staral, ovšem jak sám v žertu říkal, jen do výše svého platu. Ale ve sklárně byl pořádek a na dobré dílo byl Wolf jako pes.

Hned první večer se k Leopoldovi přitočila Wolfova dcera Janička. Byla stejně stará jako jeho syn Petr a obě děti se měly rády. Jejich dětská láska byla až dojemná, Janička se dokonce kvůli Petrovi naučila číst a psát. Jenže teď bylo oběma patnáct let a Marie zařídila, aby se její syn s půvabnou dcerou obyčejného huťmistra už nevídal.

„Nevzkazuje mi Petr něco?“ zeptala se a nepatrně zrudla. Leopolda však stále považovala tak trochu za důvěrníka, kdysi jeho prostřednictvím posílala tajně Petrovi dopisy. V tom vůbec prvním napsala: „Muj Petře, myluju tě.“ Později se tomu často smáli. Petr ten dopis nosil u sebe jako talisman.

„Nic,“ odpověděl trochu upjatě Leopold. I když mu jí bylo líto, věděl, že sen je jedna věc, a život druhá. Ani on nemohl připustit, aby se Petr kolem ní dál točil. Dětství měl jeho syn za sebou a bylo třeba, aby začal myslet a chovat se jako budoucí zámožný sklářský podnikatel.

„Rozumím,“ přikývla a rychle odvrátila tvář, aby neviděl slzy, které se jí draly do očí. Otec měl pravdu, s pány nebylo radno si nic začínat.

Leopold ji chytil za bradu a obrátil její obličej k sobě. „Jinak to přece nemohlo dopadnout, Janičko,“ řekl, jak nejklidněji uměl.

„Až se budeš vdávat, přidám ti na věno sto zlatých.“

Janička se mu vytrhla a chtěla něco ostrého odpovědět, ale dokázala se přemoci. Chudák nesměl být namyšlený, pýcha se hodila jen pro ty bohaté. „Děkuju,“ špitla a utekla.

Leopold se za ní dlouho díval. Znovu se mu vybavilo jeho mládí a to, jak se oženil on a díky tomu zbohatl. Hlavou se mu mihla znepokojivá otázka, kdyby mohl vrátit čas, zda by si znovu vzal za manželku Marii. Jenže pozdní lítost byla hloupost. Nikdo nedokázal vrátit čas.

III. KAPITOLA 

V noci malý Johánek zemřel. Dva dny nejedl a nepomáhalo vůbec nic. Neplakal, nejspíše necítil žádnou bolest. Odešel ze světa pozemského tiše a nenápadně jako mnoho novorozenců.

Jeho hubenou mrtvolku zabalila Brunhilda do plátna a odnesla na faru. Farář zavolal hrobníka a ve třech malého za kostelem pohřbili. Pomodlili se nad jeho hrobem a potom stařičký kněz pozval Brunhildu na faru, jeho kuchařka svařila trochu vína a společně vypili dvě číše.

„Netruchli, byl řádně pokřtěný a na své duši nenesl jediný hřích. Vstoupí rovnou na nebesa,“ utěšoval ji soucitně. „V evangeliu apoštola Matouše se přece praví: Hle, já jsem s vámi po všechny dny až do konce světa! Ježíš Kristus je s ním, i s tebou, sestro. Nemysli na svou bolest, ale na Pána našeho, neboť on je naší nadějí.“

Řekl toho hodně, Brunhilda ho uctivě vyslechla, ale v duchu si pomyslela, co on může vědět o bolesti matky? Apoštolové neměli děti, nemá je ani tenhle farář. Jemu se to mluví, jenže ona pohřbila dítě, které vzešlo z jejího lůna, bylo její krve a sálo její mateřské mléko.

Poděkovala, přijala požehnání a zamířila domů. Pomalu kráčela se svěšenou hlavou od fary podél kamenné hradby k honosné bráně, jíž se vcházelo do dvora jezuitské rezidence. V očích měla slzy a neslyšně se modlila. V jedné věci měl však farář pravdu. Nesmí zbytečně truchlit, malý Johánek odešel a je teď v rukách božích. Její povinností je myslet na ostatní děti, na ty živé. Došlo jí, že neuvařila nic k večeři. Odbočila proto k domu, kde sídlil pekař, a koupila několik placek nadívaných jehněčím masem. Ty měly její děti nejraději. Ale na stole bývaly jen výjimečně, protože byly drahé.

Když vstoupila do své jizby v úřednickém domě, polekaně se zastavila. U stolu neseděly její dvě děti, ale správce Sikora.

„Kdes byla tak dlouho?“ vyjel na ni zlostně. „Čekám tu už dobrou hodinu.“

„Na faře, abych pohřbila svého malého. Synek mi v noci zemřel,“ opáčila tiše. Na okamžik zaváhala, ale pak košík, který jí na placky pekař půjčil, postavila na truhlici a ne na stůl. Ještě by si správce myslel, že mu je nabízí.

Správce se nejprve pokřižoval a rychle se pomodlil za spásu duše toho malého. Ale bylo zřejmé, že ho zlost nepřešla. Chladně vyštěkl: „Tady to máš. Bůh tě trestá za hříchy tvého manžela. Copak tohle není jasný důkaz? Kdyby se tvůj Johann nestavěl proti Bohu, jistě by na tebe Pán nenaložil tak bolestný kříž.“

„Proč na mne čekáte?“ opáčila s přemáháním. Chtělo se jí křičet, jaký je nebetyčný pitomec, ale nemohla si dovolit urážet vrchnost.

„Ráno se sbal a vypadni. Rektor rozhodl, že tvůj muž už není služebníkem Tovaryšstva Ježíšova a ty nemáš právo na střechu nad hlavou ani na obživu, které se ti z milosti řádu dostávalo.“

„Než Johann odjel, dostal od ctihodného rektora příslib, že tu budu žít i s dětmi až do jeho návratu. Napsal mi to.“

„Otec Thomas Grissmiller zemřel. Jeho nástupce zvážil vše a udělal to jediné, co bylo možné. Lidé, kteří si neváží učenosti našeho řádu, nemají v našich zdech co dělat.“

„Můj muž odjel s misí ctihodného arcibiskupa do Říma, aby tam plnil zbožné poslání jménem všech našich věřících. I jménem vaším a celého řádu, pane správce!“ vykřikla zoufale, i když jí chladné správcovy oči utvrzovaly v tom, že se slitování nedočká.

„Pak se obrať na arcidiecézi,“ navrhl lhostejně a vstal. „Jak jsem řekl, zítra tě tu už nechci potkat!“

Sotva za ním zapadly dveře, ulevila si: „Ty bastarde, proklínám tě!“ Pak se v pláči zhroutila na lavici ke stolu.

Zaslechla tiché zaskřípění pantů, ale pro slzy neviděla, kdo do jizby vstoupil. Postřehla jen, že to je několik lidí. Vzápětí ji kdosi pevně objal kolem ramen.

„Neplač! Máš pravdu, je to bastard, ale on tu vládne. Jako voják však vím, že se situace na bojišti může každým okamžikem zase změnit,“ řekl hejtman Ferenc. Vedle stála jeho Barbora a za ní šafářova Milada a Alžběta, mladinká žena poklasného.

„Počkej, ty chomoute, tohle povídání jí nepomůže,“ zarazila ho jeho rázná manželka. Barboru si hejtman vzal před dvěma lety, kdy na Liběšice udeřil mor. Neudělal to zrovna dobrovolně a s nadšením, ale později svého kroku nikdy nelitoval. Líbila se mu její ráznost, jako by byla i ona voják.

Barbora vlastnila na kraji města nevelkou usedlost, kde tehdy rodiny úředníků mor přečkaly. I to bylo trnem v oku správci Sikorovi, který považoval za hanebné ukrývat se, místo aby všichni společně zpytovali svědomí a prosili Boha o odpuštění svých hříchů, což byla podle jeho názoru jediná cesta, jak morovou ránu zažehnat. Hlavní vinu za takové kacířství kladl písaři Johannovi.

„Jsme křesťané, a navíc tví přátelé,“ pokračovala Barbora měkce. „I s dětmi se ubytuješ u mě doma. Stejně jsem potřebovala někoho, kdo mi pomůže s hospodářstvím. Jídlo si odpracujete, zle vám nebude.“

„Ale tak zůstaneme na jezuitském. Co když nás správce vyžene z panství?“ vzlykla Brunhilda a dlaní se snažila osušit si uslzené oči. „Netušila jsem, že je tak zlý. Mstí se.“

„Jste svobodní lidé, Sikora vám nemá co poroučet,“ odmítl to hejtman Ferenc.

„Nám ne, ale Barbora je poddaná jezuitů,“ připomněla Brunhilda. Pomalu se jí vracela rozvaha a začala uvažovat věcně.

„Žádná vrchnostenská instrukce nezakazuje přijmout čeleď, pokud neuteče jiné vrchnosti a ctí Ježíše Krista,“ ujala se znovu slova Barbora. „To vím jistě, ptala jsem se v kanceláři.“

„I tak budeš mít kvůli nám zle,“ povzdechla si Brunhilda a vděčně se na hejtmanovu manželku usmála.

„Nevídáno! Když jsem zkrotila tady toho chomouta,“ ukázala Barbora na svého manžela, aby svou mladší družku pobavila, „poradím si i se správcem. Radím ti ale, ještě teď večer zajdi na faru a požádej faráře o ochranu. Farář podléhá arcibiskupovi, nikoli jezuitům. Je to laskavý muž, určitě se za tebe postaví. To bude pro začátek určitě stačit. A pak se uvidí.“

Leopold dojednal se správcem kamenického panství Filipem Hofferem, že si jeho huťmistr Kristián může mezi poddanými vybrat deset mládenců, kteří jsou zbožní a šikovní, a smí je odvést na Falknovskou huť a vyučit sklářskému řemeslu. Za každého bude ročně odvádět do vrchnostenské pokladny půl tolaru, tedy jeden zlatník, jako náhradu za práci, kterou by tito mládenci mohli pro vrchnost vykonávat. Bylo to ujednání pro Leopolda výhodné, protože správce mu na pokyn hraběte Norberta Oktaviána Kinského ve věcech sklářství vycházel celkem vstříc.

Filipu Hofferovi předal Leopold jako dárek několik malých číšek na rosolku, o které byl v poslední době mezi lepší společností velký zájem. Při vyřizování žádostí poddaných nevyšel správce nikdy zkrátka a Leopold věděl, co se sluší. Dohodu zapili a hned pak opustil kamenický zámek a kolem kostela zamířil k domu svých rodičů. Měl obavami trochu stažené hrdlo, v tomhle domě nebyl už spoustu let a stejně tak dlouho nemluvil se svými rodiči. Nerozešli se v dobrém a o tom, jak se jim daří, se dozvídal většinou jen od svého mladšího bratra Matyáše. Ten byl jediný ze sourozenců, s nímž se občas setkával, protože Matyáš obchodoval i se sklem.

Leopold šel stále pomaleji a pomaleji a nakonec odbočil k vratům chrámu. Kostel dostal nedávno novou střechu, ale životem na to doplatili dva lidé, otec a syn, a v Kamenici dodnes vinu za tu smrt přičítali jeho ženě Marii. Nikdy nepřemýšlel, zda právem či neprávem. Bůh to dopustil a bylo tedy jedno, co tehdy Marie chtěla a řekla. Kdyby to však nebyl záměr boží, nestalo by se to. Ani těm dvěma, ani jeho ženě.

Nikdy s ní o té tragédii nemluvil, jen jednou. To když ho se slzami v očích prosila, aby se z Kamenice odstěhovali. Ona sama pak už do města nikdy nevkročila. I zámku se vyhýbala, a pokud ho musela doprovázet na nějakou slavnost, kam je občas hrabě Kinský pozval, pak trvala na cestě v uzavřeném kočáru a s okénky zakrytými závěsy.

Leopoldovi se hlavou mihla znepokojivá otázka, zda i jeho rozchod s rodiči byl záměrem božím. Nebo to byla čistě jeho vina? Vždyť tehdy neudělal nic jiného, než že splnil přání svého otce a oženil se s dědičkou Falknovské hutě. Aby podnik zvelebil, musel jednat jinak, než mu radil otec Ignác. A musel chránit svou ženu, zvláště když otěhotněla.

Poklekl před oltářem a ponořil se do modliteb. Už dlouho neotevřel svou duši Bohu jako teď. Když kostel opouštěl, byl mnohem klidnější.

Než se zastavil před vraty důvěrně známého domu, zaslechl z okna kuchyně matčin zpěv. Anna měla vždycky pěkný hlas a ten jí navzdory věku zůstal. Vstoupil do mázhauzu, prošel jím a nahlédl do dvora. Otec tam však nebyl, což bylo divné. Povoz stál pod přístřeškem, za obchodem tedy neodjel. A jak postřehl, práce byla všude kolem spousta a Ignác nebyl z těch, kdo by lenošil, když bylo co dělat.

Vrátil se do mázhauzu a znovu cítil, že mu srdce buší prudčeji. Chtěl si nejdříve promluvit s otcem, protože se matky bál. Věděl, že na rozdíl od Ignáce odpouštět neumí. Hlavou se mu dokonce mihlo, zda by neměl raději zase zmizet. Ale věděl, jak moc by si to později vyčítal. Zamířil k nízkému kamennému ostění, které lemovalo vchod do kuchyně, zmáčkl kliku, sklonil hlavu a odhodlaně vešel.

„Ty?“ řekla překvapeně Anna, když se od ohně ohlédla a poznala ho. Hned se ale vrátila k vaření a v rendlíku míchala kaši, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě. Syna si přestala všímat, jako by tu nebyl.

Leopold rozpačitě přešlápl, ale když už se do něčeho dal, nemínil se vzdát. Nejprve za sebou zavřel dveře a pak klidně, jako by se nic nestalo, řekl: „Pozdrav pánbůh, matko. Kde je otec?“

„Dejžto pánbůh.“ Víc nic.

„Odpusť, ale na něco jsem se ptal,“ zabručel trochu rozmrzele.

„Slyšela jsem.“

„Nestojím ti snad za odpověď?“

„Chceš slyšet pravdu? Ne!“

„Co je s otcem? Nestalo se mu něco?“ vyhrkl polekaný a zklamaný Leopold. Věděl, že to s matkou snadné nebude, ale takovou hradbu nenávisti nečekal.

„Už se uzdravuje,“ řekla. Teprve teď odstavila rendlík z ohně, obrátila se k němu a ruce si otřela do zástěry. „Podívej, Poldo, léta se jako syn nechováš, nechtěj tedy, abych se já chovala jako matka. Ty máš svůj život a my svůj. Nechme to tak být. Co se rozbilo, nespravíš.“

„I kdybych chtěl?“ vyhrkl. I když si vinu dříve nepřipouštěl, najednou ten pocit měl. Jeho matka byla vždycky tím, kdo držel rodinu pohromadě. V dobrém i zlém. Když byl malý, to bylo ještě tam na Šumavě, podstrkovala mu tajně medové koláčky, které měl tak rád. Pokrčila rameny a znovu se k němu otočila zády. Přes rameno ještě řekla: „Otec je nahoře. Na lůžku. Je ještě slabý. Nebylo by dobré, aby se kvůli tobě vyčerpával. Prosím, odejdi!“

Chtěl jí odpovědět něco ostrého, ale polkl to. Mrzutě opustil dům. Když se vracel na zámek, kde měl ustájeného koně, zahlédl sestru Hedviku. Skoro by ji nepoznal. Vyrostla, z malé holky byla hezká žena a oblečena byla po měšťanském způsobu do oděvu, který rozhodně nebyl levný. Šli proti sobě, zřejmě měla namířeno tam, odkud on právě odcházel.

Zastavil se a pozdravil ji. Vrhla na něj překvapený pohled, pak přikývla, a aniž zpomalila, pokračovala dál.

„Zatraceně, to jsem já!“ vykřikl a popadl ji za ruku.

„Já vím,“ opáčila chladně a snadno se z jeho sevření vymanila. Překvapilo ho, jakou má na devatenáctiletou dívku sílu. „Hodně štěstí!“

Leopold odjížděl z Kamenice naštvaný a ponížený. Tahle pohrdavě s ním nejednala ani jeho žena Marie, když měla špatnou náladu.

Hedvika nehodlala s Leopoldem ztrácet čas. Poznala, co je bolest, když ji jako malou znásilnil tulák, a proto nemínila zradu odpouštět. Od mládí stála na straně rodičů a věděla, jak těžké to pro ně bylo, když se nejstarší syn postavil proti zbytku rodiny. A nešlo jen o to, že takhle se křesťané nechovají, ale rodiče měli tehdy skutečně hluboko do kapsy. Jenže jeho to vůbec nezajímalo. Hrozilo, že budou žít v bídě, i když si otec vynutil, aby na něj Leopold přepsal alespoň dům v Kamenici. Teprve díky matce, když se začala věnovat obchodu, se finančně postavili na nohy.

„Hodně štěstí!“ řekla chladně a pokračovala k domu svých rodičů. Ani jednou se neohlédla. Šla s hlavou hrdě vztyčenou, protože ona ani rodiče jeho peníze nepotřebovali. A nic jiného jim nabídnout nemohl.

Hedvika nebyla poddaná a plátenictví mělo budoucnost, určitě lepší než sklářství. Tak jí to neustále opakoval Robert Allason, pro kterého pracovala. Jeho argumenty byly jasné. K výrobě skla potřebuje podnikatel sklářskou pec a zkušené skláře. To ho samozřejmě ve výrobě omezuje, protože pec víc skla neutaví a dobrých sklářů také nejsou zástupy. Příst a tkát však dokáže skoro každý, výroba se dá rozšiřovat prakticky donekonečna.

Pro Allasona tkalo jen v Rumburku a okolí téměř šest stovek stavů. A pokud by sehnal dostatek příze, zaměstnal by další. Tedy, zaměstnal by je on, ale domluvit se s nimi musela Hedvika. To ona vedla provoz jeho rumburské manufaktury a starala se o dodávky příze, výkup plátna a jeho bělení. Byla na sebe hrdá, i když si v skrytu duše musela přiznat, že by byla mnohem spokojenější, pokud by ji Allason nevnímal jen jako nejbližší pomocnici, ale jako ženu. Před rokem jí dal na Vánoce zlatý prsten. Pořád nevěděla, co si má o tom myslet. Odmítla ho nosit, i když si všimla, že se občas Allason s otázkou v očích dívá na její prázdný prsteníček. Jenže zlatý prsten mohla nosit jen manželka. Jak se jí Robert Allason přiznal, byl v Anglii ženatý. Hedvika se mužů po zkušenosti z mládí bála, dokonce štítila, s výjimkou svého bratra Matyáše, který jí tehdy zachránil život. Jenže byli sourozenci. Allason byl jediný muž, jemuž byla ochotná se oddat, i když podle věku mohla být spíše jeho dcerou. Dokonce po jeho náruči toužila. Choval se k ní s něžnou pozorností, ale nikdy nepřekročil jisté hranice. Pokud tedy nemohla být jeho milenkou, chtěla být alespoň oporou. Dřela do úmoru, vstávala za úsvitu a lehnout si chodívala několik hodin po klekání. A až na tu drobnost, že spávala sama, byla šťastná. A když už nemohla únavu či smutek vydržet, potěšila se skleničkou rosolky. V Rumburku se pálila výtečná.

Vešla do domu svých rodičů. Matka byla jako obvykle v kuchyni. Políbila ji na tvář a rychle se ptala, jak je otci.

„Chválabohu, už mnohem lépe. Čeká na tebe nahoře. Jsi hodná, žes přišla. Zajdi za ním, já zatím připravím něco dobrého k večeři,“ vykládala šťastně Anna. K Hedvice jako dceři měla ze svých čtyř dětí vždycky nejblíže.

„Je mi to moc líto, ale musím se ještě dneska vrátit do Rumburku,“ omlouvala se Hedvika. „Dokončujeme velkou zásilku, s kterou pojede osobně Robert, tedy pan Allason, do Anglie. Moc už neschází, ale nesmíme se opozdit. V Hamburku na něj čeká loď.“

„To chceš putovat za tmy, Hedvičko?“

„Mám tu koně. Naučila jsem se rajtovat v sedle. A celkem slušně, v mojí práci má čas cenu pytle tolarů. Co vaříš?“

„Když tolik spěcháš, jíst stejně asi nebudeš,“ povzdechla si Anna, ale spíše proto, aby ji trochu pozlobila. „Peču jehněčí na česneku a k tomu budou moučné klouzáky.“

Hedvika cítila, jak se jí sbíhají sliny. Tohle jídlo matka uměla jako nikdo druhý, jenže ona nemohla Allasona zklamat. Přikývla a utíkala po schodech za otcem.

Ignác měl na sobě jen soukenné nohavice a prostou plátěnou košili. Seděl na kraji lůžka a studoval jakési spisy. S ním se uvítala sice s neskrývanou radostí, ale mnohem odtažitěji. I otcův důvěrnější dotek jí vždycky vadil.

Ignác odložil papíry a rychle jí vyložil záměr, který s matkou mají. Chtějí odejít na výminek a dům a celý svůj podnik chtějí předat Hedvice. „Plátenictví rozumíš jako nikdo jiný,“ vykládal nadšeně. „My ti na obtíž nebudeme. Tady doma ve skladu ti budeme pomáhat a matka se postará o kuchyni. Nechceme se válet, jen si trochu odpočinout. To harcování po kopcích pro nás už není. Vyděláš si peníze a my ti na věno ještě něco přidáme, je na čase myslet na svatbu, drahá Hedvičko. S domem a takovou živností se budou nápadníci jen hrnout.“

Hedvika ho zaraženě poslouchala. Nic z toho se jí pranic nelíbilo. Nechtěla planě ztrácet čas s nápadníky, které si stejně vzít nechtěla. A nemínila opustit Roberta Allasona a jeho rumburskou manufakturu. Pomáhala mu ji vybudovat a to byl její současný život. Tam dokázala zapomenout a nikdo se na ni nedíval soucitně pro to, co se jí kdysi stalo tady v Kamenici. Lidé nezapomínali, jen tam se cítila šťastná.

„Je to tak narychlo,“ bránila se, když skončil. „Jenže já mám smlouvu s tím Angličanem a nemohu jen tak se vším praštit a zničehonic odejít.“

„Máme čas, nemusí to být zítra,“ kroutil hlavou její otec. „Do svatého Martina klidně počkáme.“

„Já ale nemám smlouvu do Martina jako nějaký čeledín,“ namítla ihned. „Mám smlouvu ještě na tři roky.“

Nebyla to pravda, ale Hedvika nemínila Rumburk opustit. S Allasonem vlastně žádnou písemnou smlouvu neměla. Dohodli se, že povede jeho manufakturu, a za to dostávala kromě stravy a ubytování ročně čtyři sta tolarů. Více měl v Rumburku jen vrchnostenský správce panství.

„Takže tě nepřemluvíme?“ povzdechl si zklamaně Ignác. Hedvika ocenila, že na ni nijak netlačí.

„Nepřemluvíte,“ potvrdila. „Ale pokud byste opravdu potřebovali, aby se o vás někdo staral, koupím v Rumburku dům a můžete se přestěhovat tam, abych vás měla u sebe.“

„Jak jsem řekl, šetři si peníze na něco lepšího,“ zabručel její otec a s tím se rozešli. Hedvika v kuchyni rychle zhltla misku s horkým jehněčím a vyrazila na zpáteční cestu.

IV. KAPITOLA 

Matyáš chvíli bloudil, než našel na konci Liběšic usedlost, v níž žila jeho švagrová Brunhilda s dětmi. Měl cestu kolem Litoměřic, ale protože s ní potřeboval mluvit, udělal zajížďku. Rodiče mu totiž nabídli, aby převzal jejich živnost včetně domu v Kamenici, jenže jemu se to vůbec nelíbilo. Nedávno si postavil dům v Haidě a byl na své dílo pyšný. Bydlel vedle rodičů své ženy a výtečně si s nimi rozuměl. Co však bylo důležitější, lákal ho obchod a nemínil se stát faktorem, který běhá s ranci příze po horách. Pokud chtěl být obchodníkem, musel zůstat v Haidě, na křižovatce kupeckých cest. Tam měl budoucnost.

I když se mu zatím příliš nedařilo, věřil, že se prosadí. Jediné, co ho na otcových slovech zaujalo, byla věta, že by samozřejmě dostal do začátku i nějaké peníze, protože přadlákům a tkalcům se muselo platit hotově a na dřevo hned při převzetí díla. Matyášovi by se hotovost určitě hodila, aby mohl své obchody rozšířit, ale ne za takovouhle cenu.

Brunhildu našel ve stodole, kde řezala starou slámu a spařovala jako krmení pro dobytek. Loňské zásoby sena už dávno došly a na loukách tráva ještě nevyrazila. Ve všech usedlostech se zkrmovaly poslední zbytky.

„Ve dvoře mi řekli, jak hanebně se k vám jezuité zachovali,“ začal s neskrývanou zlostí. On pro Tovaryšstvo Ježíšovo nikdy nehoroval, a snad proto si se starším Johannem nikdy příliš nerozuměl. Dělilo je jedenáct let, ale v tom to nebylo. Pro Matyáše bylo křesťanství vírou v něco, co většina lidí nedodržovala. Nesouhlasil s odpuštěním a milosrdenstvím, jak ho hlásal Ježíš se svými apoštoly.

Matyáš byl pro tvrdé tresty, protože každý si má rozmyslet, zda chce páchat zlo. Když zabil tuláka, který znásilnil jeho milovanou sestru Hedviku, chvíli se trápil, že zmařil lidský život, než si ujasnil, že jednal správně. Oko za oko, to platilo za časů předků a mělo by platit i dnes. Jenže společnost byla změkčilá a raději se modlila, než aby se postavila problémům čelem. V tom jezuité lid horlivě utvrzovali. Jak vidno, sami se však chovali jinak.

Brunhilda se na něj usmála, když ho poznala. Odložila kosíř a otřela si zpocené čelo. Už se v duši smířila s ránami osudu. I když neprožívala snadné časy, vrátil se jí optimismus, s nímž překonávala všechny překážky, které jí život kladl do cesty. Pokud by taková nebyla, Johanna by nikdy nezískala. Na náladě jí přidal fakt, že byla zřejmě znovu těhotná.

„Půjdeme do domu?“ navrhla. „Mám čerstvě nadojené mléko, dáš si, viď?“

Ochotně souhlasil. Měl Brunhildu na rozdíl od svého bratra rád. Líbila se mu nejen jako ženská, ale měl rád rázné typy, jako byla třeba jeho sestra Hedvika. S takovými byla podle jeho zkušeností radost jednat.

Usadili se ke stolu, dům byl prázdný. Hejtman Ferenc byl v službě a jeho manželka Barbora s ostatními na robotě. Obě děti byly na faře, kam třikrát týdně docházely do církevní školy pro poddané. Pokud děti nemusely zrovna pást dobytek nebo pomáhat na poli, rodiče z Liběšic je tam ochotně posílali, protože na ně farář dohlédl a měli od nich na chvíli pokoj.

Matyáš se žíznivě napil z hnědého krajáče, otřel si rty, polkl a teprve pak poděkoval. Jako kupec si potrpěl na způsoby, nemohl se chovat jako sedlák.

„Milá Brunhildo, rodiče chtějí někomu z nás předat své řemeslo a nádavkem k tomu dům, za předpokladu, že se o ně ve stáří postaráme. Leopold samozřejmě nepřichází v úvahu, takže na řadě je podle věku tvůj Johann. V situaci, v jaké jste, by to bylo výtečné řešení,“ začal srdečně, jak se zákazníky hovoříval, tady šlo v první řadě o obchod. Snadno si totiž spočítal, že Johann a jeho rodina jsou nejlepší řešení, protože uznával, že rodiče stárnou a je třeba jim pomoci.

Tak se to dělávalo ve všech rodinách. Děti převzaly rodinný majetek a otcovo řemeslo a zajistily rodičům důstojné dožití. Jenže Heřmanové se rozletěli do světa jako hejno vrabců. Každý dělal něco jiného, a co víc, každý z nich měl už zajištěné živobytí. Nikdo se ho logicky nechtěl vzdát a pustit se do něčeho nejistého, co dříve nedělal a čemu nerozuměl. Johannova rodina byla jediná, která o živobytí přišla.

„Jsi hodný,“ pochválila ho váhavě Brunhilda. „Jenže o tom musí rozhodnout Johann. Jsou to jeho rodiče a jedná se o majetek tvé rodiny, nikoli mé. A pak, on je učenec. Copak může pobíhat s přízí po vesnicích? Ne, to se mi nezdá.“

„Zdá nezdá,“ opáčil Matyáš. Byl na podobné výmluvy připravený a chtěl ji přimět stůj co stůj, aby se odstěhovala do Kamenice. Jeho bratr byl opravdu vzdělaný, a tedy pro praktický život k ničemu, ale Matyáš věřil, že jeho švagrová je šikovnější a tu práci by zvládla. V mnohém se totiž podobala jeho matce Anně. Důrazně pokračoval: „Musíš ale myslet na děti. Tady jste jen v podruží.“

„Není nám tu zle, Barbora je hodná,“ řekla a už neskrývala rozmrzelost. „Můj muž rozhodne, až se vrátí.“

„A ty nemáš svůj rozum?“ rozzlobil se Matyáš, tentokrát doopravdy. Na Johanna se spoléhat nemohl. Bylo mu jasné, že pokud nepřemluví ji, bude to pro něj znamenat komplikace. Otec Ignác to řekl jasně. Do léta chtěl vědět, které z jeho dětí se do domu v Kamenici přestěhuje a bude pokračovat v plátenické živnosti. Matyáš si uměl spočítat, že za téhle situace se otec spoléhá především na něj. A on přece nemohl nechat rodiče s klidným svědomím na holičkách. Musel někoho najít, kdo se postará.

„Matyáši, nebudeme se rozcházet ve zlém,“ obrátila Brunhilda a lehce se dotkla jeho ruky. Když chtěla, uměla své ženské přednosti použít. „Vybral sis pro návštěvu špatnou dobu. Copak může žena rozhodovat sama? To by bylo proti božímu přikázání. V listu Efezským se přece praví, že stejně, jako je církev podřízena Kristu, tak ženy mají být ve všem podřízeny mužům.“

„Je vidět, že můj bratr studoval u jezuitů,“ ušklíbl se sarkasticky Matyáš. „Ale i já znám evangelia a mohu ti oponovat, že v knize Stvoření se naopak praví, že muž není více než žena a žena není více než muž. Ale nebudeme se trumfovat teologickými řečmi, to pro nás není. Já, Hedvika i Leopold máme slušnou obživu, protože se o sebe umíme postarat sami. Johann je jiný, dosud dostával obživu od jezuitů. To bylo, jak vidíš, krátkozraké. Jen tehdy, pokud se postavíš na vlastní nohy a nespoléháš se na cizí, máš jistotu plné misky a střechy nad hlavou. Vše ostatní jsou lži, které říkají páni, abys jim ochotně sloužila. Až se Johann vrátí z Říma, možná se o něj arcibiskup postará, ale jen dokud se mu to bude hodit.“

„Odpusť, ale to zní skoro jako kacířství.“

„To nemá s vírou nic společného, jen s rozumem a zkušeností, jaký je náš svět doopravdy. Přemýšlej, prosím, má drahá švagrová!“

„Budu,“ slíbila váhavě. Když se loučili, byla zaražená, protože věděla, že nebude mít klidné spaní. Měla na Matyáše zlost. Když konečně našla v duši klid, on to jediným hovorem zase obrátil celé v trosky.

Pokud matka dostávala hysterické záchvaty, objímala Petra kolem krku a plakala mu na rameni, aby se jí zastal. Přesto stál ve většině sporů mezi rodiči na straně otce Leopolda. Petrovi bylo už patnáct let a nebyl dítě, proto chápal, že se matka chová hloupě. Nikdy jí však nic nevyčítal, a snažil se ji spíše uklidňovat.

Ale nakonec to nevydržel a jednou na ni zařval. Před časem totiž otec oznámil, že pro rodinu na léto pronajal domek ve Vídni, aby poznali, jak se žije v císařském městě. Marie byla šťastná, zpívala si a po jejich pražském domě skoro tancovala. Na Leopolda byla milá a věnovala mu veškerý svůj čas. Ovšem jen do té chvíle, než kočár před pronajatým domkem zastavil.

Malebný přízemní domek se třemi místnostmi byl z bílého neomítnutého kamene a měl střechu s červenými prejzy. Patřila k němu ovocná zahrada, cestu lemovaly květiny a u kamenné ohradní zdi rostla vinná réva. Ležel na slunném svahu, odkud byl přes Dunaj nádherný výhled na Vídeň. Osada se jmenovala Grinzing a byla to vesnice vinařů. V létě si tu pronajímaly domky rodiny podnikatelů, učenců i umělců. Ale žádní urození lidé.

„Ty ses snad zbláznil?“ křičela pobouřeně Marie, když zjistila pravý stav věcí. „To chceš, abychom žili s nějakou lůzou? My, kteří patříme do té nejlepší společnosti? Co si o mně pomyslí mé urozené přítelkyně, až se dozví, že jsem musela žít mezi hromadami hnoje?“

Petr věděl, jak se otec sem na venkov těšil. V poslední době trochu sešel, měl starostí až nad hlavu. Potřeboval si odpočinout. Grinzing byl oázou klidu a dali se tu potkat zajímaví lidé. V uličce nad jejich domem byly seřazené jako vojáci na přehlídce vinařské sklepy, kde se večer scházeli místní i letní hosté, pili, smáli se a debatovali. Taková společnost byla bližší i Petrovi. Když postřehl zklamání v očích svého otce, na matku zařval: „A co bys chtěla? Knížecí palác? Jen otravuješ vzduch, místo abys byla vděčná, co pro tebe otec dělá. Mám tě už plné zuby!“

„To by stačilo, Petře!“ ostře ho napomenul Leopold.

Marie se na ně vyděšeně dívala, pak zbledla a beze slova odešla do ložnice. Zamkla za sebou dveře a manžela dovnitř nepustila, ani když na ně bušil.

Ráno se objevila celá v černém a oznámila, že se jde modlit do kostela, protože už nemá rodinu.

„Jen si jdi,“ sykl chladně Leopold. Ale Petr za ní vyběhl a do kostela šel s ní. Kráčeli vedle sebe mlčky, až to Marie nevydržela a v slzách mu padla kolem krku. Byla o půl hlavy menší než on.

„To jsem tak špatná matka? Proč mi ubližuješ i ty?“ naříkala zoufale. „A já tě mám přitom tak ráda. Když ses narodil, skoro jsem to odnesla na životě.“

Tohle slyšel Petr snad už posté. Povzdechl si a upřímně odpověděl: „Nemám právo soudit, jaká jsi matka. Jsem tvůj syn a jsem ti vděčný za svůj život. Ale snad mohu říci svůj názor na to, jaká jsi manželka. Řekl bych, že dost hrozná. Otec se tak snaží, a ty se chováš… Promiň, nenapadá mne hned výstižné slovo, abych tě neurazil.“

„Otec se snaží?“ vyjela hádavě. „Snaží se málo. Sliboval, že koupí ve Vídni dům. Ve městě, ne na vesnici. Sliboval, že mne vezme na slavnost na císařském dvoře. Že se dostaneme do vyšší společnosti. Nic z toho nesplnil.“

„Slíbil to, aby měl od tebe pokoj. Ty si opravdu myslíš, matko, že tohle je v životě to nejdůležitější? Narodili jsme se jako skláři, ne jako hrabata.“

„Co nebylo, může být. Patřit mezi urozené je důležité. Bez toho nejsi nic,“ vykládala. Už se uklidnila a teď hořce vypočítávala své životní prohry. „Máš pravdu, narodila jsem se na huti, ale přísahala si, že ze mne bude někdo. Měla jsem spoustu nápadníků, ale vybrala jsem si tvého otce, protože se mi zdál schopný a stejně ctižádostivý, jak jsem já. Jenže jsem se v něm zmýlila. Vidíš, kam jsme to dopracovali? Do vesnice za řekou!“