Pavel Kohout 

Les Bor 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Pavel Kohout, 2020

Foto na obálce © Pavel Kohout, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9237-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9238-7 (mobi)

1 

Tomáš pozoroval, jak pohybem jeho prstu mizí kapky vody z orosené sklenice piva. Věděl, že Petrova otázka směřovala na něj, ale nadále mlčel a na Petra se nepodíval. Čekal, co odpoví Katka, a doufal, že Petrův nápad odsoudí jako první.

„Já jsem pro, pojďme,“ zareagovala Katka.

Tomáš zvedl hlavu, rukou si upravil své rozpuštěné dlouhé vlasy za ucho a očima přejel po obou spolužácích. Nadále však svůj názor neřekl.

„Ty se bojíš?“ směřoval k němu další otázku Petr.

„Nebojím, jen se mi nechce od piva ven, do lesa. Co z toho, že se budeme trmácet potmě mezi stromy?“ odpověděl Tomáš a pohledem se vrátil ke svému půllitru.

„V hospodě jsme pořád. Bude změna a bude to dobrodružství. Vždyť geocaching máš přece rád.“

Tomáš Katčin hlas miloval. A nejen její hlas, miloval její nadhled, chytrost, její dlouhé blonďaté vlasy, světle modré oči zářící za obdélníkovými brýlemi i to, jak se vyzrálým životním postojem odlišovala od svých vrstevnic ve třídě. Odlišovala se tím i od Petra. Tomáš nechápal, co je dva spolu drží, jsou přece tak odlišní. Tomáš miloval i geocaching. Logicky vzato by geocaching s Katkou měl být ideálně strávený čas. Jenže ne tento večer, ne za tmy a ne po hororovém filmu v kině. Litoval, že je k tomu nápadu přivedl.

U jejich stolu v přízemí u východu z multikina nyní zavládlo ticho. Petr hledal na mobilu podrobnosti o jejich budoucím výletu a Katka se mlčky dívala na Tomáše a čekala na jeho reakci.

„To fakt obětujete páteční večer nějaké nudě v lese?“ snažil se noční geocachingovou procházku shodit Tomáš. „Pojďte radši někam zapařit,“ přesvědčoval ostatní. Dnes by opravdu šel raději někam zapařit, nejlépe jako minulý pátek v Maximu. Petr se opil, usnul na stole a noc patřila jemu s Katkou. Tancovali spolu ploužáky, povídali si a smáli se, jako by k sobě patřili. Doufal, že ta noc bude nekonečná. Jenže v pondělí ve škole bylo všechno při starém. Katka se líbala před školou s Petrem a pro Tomáše měla zas jen úsměv a pár slov o povedeném večeru.

„To můžeme přeci i potom,“ kontroval Petr Tomášův návrh a zvedl hlavu od mobilu. „Podle popisu kešky bych tipoval, že to bude tak na hodinku, možná ani ne.“

„Tak dáme kešku a pak můžeme zas do Maximu,“ přitakala Katka a s úsměvem koukala na Tomáše, zda bude souhlasit. „Stejně to tam žije až po jedenácté,“ dodala, než stihl Tomáš reagovat.

Tomáš zvedl pivo a pomalu se napil. Spíš než přísun alkoholu potřeboval chvilku na přemýšlení. Snažil se vymyslet, jak protisedící dvojici odradit od výletu, nebo alespoň se z toho důvěryhodně vyvléci sám. Copak se neobětoval dost, když s nimi šel do kina na horor, ač tento žánr nesnáší? Nemá rád ani tmu, ani les, natož vše najednou během jednoho večera.

Tomáš položil půllitr a polkl zbytek tekutiny v ústech. Žádná výmluva ho během toho nenapadla a smířil se s tím, co ho čeká. Ale co? Jde přece jen o hodinovou procházku v lese. Co by se mohlo stát? „Tak jo, vyrazíme,“ prohodil Tomáš ke spolužákům s předstíraným laxním tónem. Do svého hlasu se zaposlouchal a byl rád, že z něho ani sám neslyšel strach, který jinak cítil. Vnitřně se snažil uklidnit tím, že tu kešku zvládly stovky lidí před nimi a nikomu se nic nestalo. Navíc bude celý večer s Katkou. Vždyť kvůli tomu se přece vnutil do jejich plánů.

Petr chtěl původně s Katkou do kina pouze ve dvojici. Tomáš se k nim téměř vnutil. Ne kvůli filmu, ale kvůli Katce, film ho nelákal vůbec. Ten horor o vraždícím klaunovi spíše protrpěl a nechápal, že na to někdo mohl jít dobrovolně.

„No ještě abys nešel, když jsi nás na to přivedl,“ řekla s úsměvem Katka a dívala se při tom Tomášovi do očí.

Tomáš si v duchu vyčítal, že se o té knize zmínil. Poté, co se usadili v baru hned u východu z kina a prohodili pár vět o zhlédnutém filmu, přišla řeč na další horory a motivy vražd. A byl to Tomáš, kdo spojil téma s geocachingem, když začal vyprávět o knize, kde vyšetřovali sérii vražd, podobně jako luštění kešek. První mrtvola na sobě měla vytetované GPS souřadnice, které vedly k dalším obětem nebo k indiciím. A byl to Tomáš, kdo zmínil noční kešku v nedalekém lese Bor. Toho už se chytil Petr, který vyhledal o kešce další informace. Když poté začal číst popis kešky, stále nic nenasvědčovalo tomu, že Katku napadne se tam ještě dnes vydat. Tomáš marně přemýšlel, co Katku tak táhne k hororovým filmům a podobným aktivitám. Opravdu jsou stvořeni pro sebe, jak se domníval?

„Tato keš vás zavede na místo, které vám bude nahánět strach a kde vám bude naskakovat husí kůže,“ četl Petr nahlas popis kešky. „V minulosti zde byly rozlehlé, hluboké bažiny, ve kterých nejeden člověk předčasně ukončil svůj život. Energie mrtvých se do takových míst nesmazatelně zapisuje a i po staletích může působit na lidskou psychiku,“ pokračoval Petr a s úsměvem zvedl pohled ke spolužákům.

Tomáš se snažil nepřipouštět si strach, který na něj z textu sálal, a současně se snažil z hlavy vytěsnit scény z filmu. Nesmí přece připustit, aby si Katka myslela, že je zbabělec.

Na úvodních souřadnicích kešky byla trafostanice, kde zjistili první indicie. Číslice Petr zapsal do mobilu a ostatním ukázal další směr cesty. K místům, okolo kterých povede trasa, byly v popisu psány informace, které Petr předčítal nahlas: „Za dob totality měla československá armáda v lese posádku a muniční sklad. Ve dne i v noci byla nepřetržitě střežena cesta, po níž se munice převážela. Jedné noci, kdy vojáci střídali stráž, uviděli podivnou bytost, která jim nahnala takový strach, že začali střílet. Došlo k šílené palbě, při které tři vojáci přišli o život, čtvrtý byl převezen do vojenské nemocnice s těžkým poraněním a zanedlouho mu podlehl. Před smrtí vypovídal o svém šokujícím zážitku, ale nikdo mu nevěřil, přestože během té noci úplně zešedivěl.“

„Miluji tyhle příběhy,“ komentovala Petrovo čtení Katka. Tomáš si pro sebe mlčky pokývl.

Skupinka vešla do lesa, kde stromy pohltily většinu zbývajícího večerního světla. Tomáš se rozhlížel po okolí a ke svému zděšení si všiml, že za stromy se mu zjevuje klaun z předchozího filmu.

„Dále trasa vede kolem statku, kde byla zaživa pohřbená dívka, která se nechtěla vdát za toho, koho jí určili. Když po letech otevřeli její hrob, tělo tam nebylo. Její otec ji údajně vídával chodit po lese v kápi,“ četl dál Petr během cesty.

„Támhle,“ ukázala Katka světelným kuželem baterky na malou odrazku na stromě, která odhalovala další směr. Petr dál četl popis míst a událostí k nim vázaných.

Katka občas příběhy komentovala, Tomáš mlčel. Snažil se text nevnímat a vyhýbat se pohledům mimo cestu, kde se schovával ten klaun, který je stále doprovázel.

„Mnoho lidí má z Boru neblahý pocit. Pokud jsou nuceni lesem v noci absolvovat cestu, dostavují se nepříjemné pocity z pronásledování a zjevuje se jim černá vysoká postava,“ četl Petr.

„Myslíte, že jsou ty příběhy o všech těch mrtvých založené na skutečných událostech?“ zeptala se Katka nekonkrétně.

„Něco určitě,“ řekl Tomáš, „jinak by těch příběhů nebylo tolik. Pamatuji se, že v tomhle lese už několikrát měřili i vědci, co se zabývají paranormálními jevy, a údajně tu naměřili zvýšenou negativní energii.“

„V roce 1993 tu dvě paní spatřily vysokou černou postavu v dlouhém plášti. Druhý den zde mladý pár na procházce se psem našel tělo mrtvého muže, který údajně spáchal sebevraždu. Nyní se dostaneme ke křižovatce tří lesních cest. U křižovatky jsou dřevěná boží muka zvaná Černý sloup. V blízkosti stával strom oběšenců, na kterém ukončilo svůj život několik desítek nešťastníků. Povídá se, že pokud se ocitnete v lese Bor, propukne u vás pocit beznaděje a tajemný hlas uvnitř vaší hlavy vám našeptává, že byste měli ukončit svůj život,“ pokračoval Petr.

Netrvalo dlouho a opravdu se ocitli na křižovatce tři lesních cest. U křižovatky byl dřevěný sloupek s plechovou stříškou, nad kterou byl železný kříž. Pod sloupem byla váza s květinami a vedle ní plápolaly svíčky. Světlo svíček zobrazovalo hýbající se stín kříže i na blízkých stromech. Za jedním z nich uviděl Tomáš smějícího se klauna.

„Po mnoha tragédiích jeden člověk uřízl větev, na které se lidi věšeli, a za podivných okolností mu ochrnula ruka. Po těchto hrůzách byl strom poražen, rozštípán a spálen v blízkém statku, aby nemohl škodit ostatním,“ dočetl Petr odstavec vázaný ke stromu oběšenců.

„Tyhle historické legendy tu lesní atmosféru úžasně umocňují,“ poznamenala Katka s klidným hlasem.

„Nejde jen o dávnou historii. Poslední mrtví byli objeveni v nedalekém statku na podzim loňského roku. Šlo o sebevraždu manželského páru,“ komentoval Petr stále koukající do telefonu. Když zvedl hlavu, rozhlédl se po okolí. „To bude asi támhleten statek,“ ukázal na nedaleké stavení na kraji lesa. „Nepůjdeme se tam podívat?“

„Ne, to je blbý. Vždyť tam někdo bydlí,“ rozmluvila Petrovi jeho nápad Katka.

Tomáš pocítil úlevu.

„Tak si tu alespoň odložím ty piva, co jsem vypil,“ prohodil Petr a popošel pár kroků od cesty, aby se vymočil.

Tomáš zůstal stát. Sám se divil, že si také nepotřebuje po těch třech pivech odskočit, zřejmě za to mohl ten stres. Naštěstí už bude brzy konec.

Šelma se mlčky krčila za stromy. Uvědomovala si, že tma je její společník a skrývá ji před pozorností vetřelců. Její stín za stromy působil jako přízrak. Šelma zpoza stromů pozorovala světlo, kterým lidské postavy narušovaly celistvost tmy okolí lesní cesty. Postavy se světlem postávaly jen kousek od jejího úkrytu, přesto o její přítomnosti neměly tušení.

Instinkt jí napovídal, že je nebezpečné se k lidem přibližovat, hlad byl však silnější a zápach teplé krve ji lákal. Chvíli ještě postávala na místě ve stínu stromů a nasávala pachy ve vzduchu, aby si byla jistá, že nebude riskovat zbytečně. Sliny se jí hromadily na jazyku a její rozhodnutí k akci uzrálo. Rychlými skoky vyběhla šelma vpřed ze svého úkrytu směrem k postavám.

„Do prdele,“ zaklel Petr a rychlými kroky uskočil vzad, „tam něco běží!“

Tomáš s Katkou se pohotově otočili po směru, kterým Petr ukazoval. Oba zaregistrovali černý stín, který se jim však ihned ztratil. Petr se vrátil ke dvojici, sebral Katce baterku a svítil na místo, kam stín zmizel. Ve svitu baterky se ve tmě proti nim zaleskly dvě oči. Byly nízko nad zemí a po celu dobu se upřeně dívaly proti světlu.

Tomáš silou zavřel své oči a vzápětí je otevřel. Doufal, že svítící oči proti němu zmizí. Nezmizely. Nad světélky se mu navíc objevila postava zubícího se klauna. Najednou si nebyl jistý, co je skutečnost a co jsou jeho představy. „Kurva,“ ujelo mu, aniž by chtěl.

„To je liška?“ ptal se Petr a stále svítil na stvoření.

„A proč tam stojí? To se nás nebojí?“

„Asi něco ulovila,“ přidal se Tomáš, „nebo našla nějakou zdechlinu.“

„To spíš. Lišky loví ještě za světla, v noci už požírají jen mršiny,“ doplnila Katka. „Radši ji neprovokujte. Lišky ukořistěnou potravu intenzivně hájí a jsou ochotny o ni bojovat i se silnějšími predátory. Tak ať na vás neskočí.“

„Bojovat, jo?“ Petr sebral se země větev a pomalými kroky vykročil proti lišce. „Tak se ukaž, šelmičko.“

„Neblbni. Taky může mít vzteklinu, když se nás nebojí,“ snažila se ho zarazit Katka.

Liška se rázem otočila a rychlými skoky zmizela ve tmě.

„To víš, moudřejší ustoupí,“ smála se Petrovi Katka.

„Tak pojď, ty bojovníku.“

Petr se však vydal směrem ke křoví, u kterého liška před chvílí stála. „Mě by zajímalo, co tam našla tak cenného, když to chtěla tak vehementně bránit.“

Ticho nočního lesa, které narušoval jen šum větví pohupujících se v mírném vánku, přerušovaly Petrovy kroky a praskání drobných větviček. Petr byl s baterkou už skoro u křoví. Tomáš s Katkou zůstali na cestě sami a pohltila je černá tma. Tomáš však přítomnost Katky nevnímal a soustředil se jen na zvuky, které k němu doléhaly. Není to smích klauna? Nejistota ho nutila rozhlížet se po okolí, zda se mu klaun nezjeví v jeho blízkosti. Teď by měl ideální příležitost k útoku, ve tmě jsou zcela bezbranní. A pokud je to ten z filmu a jeho síla nabývá díky strachu svých obětí, má nyní zajisté energie k útoku dostatek. Tomáš opět zavřel oči, když si uvědomil, nad čím přemýšlí. Je přece v obyčejném lese u města, kde se pohybují denně stovky lidí.

„Kurva!“ vykřikl Petr. „To je něčí ruka! Kurva!“ Petr úlekem couval, zakopl a upustil baterku. Rychle vstal a utíkal tmou zpět k dvojici na cestě. Baterka zůstala ležet pod stromem a osvětlovala jeho kmen.

„Kurva, je tam člověk!“ slyšel Tomáš blížícího se Petra, ale jeho hlas se mu naopak vzdaloval. Slyšel ho jako za stěnou a celé okolí bylo náhle rozmazané.

2 

Liška byla schovaná ve stínu stromů a pozorovala dění u místa, kde byla mršina. Když ji objevila, byla její krev ještě teplá a maso čerstvé. Pochutnat si však nestihla, jelikož ji vyrušili lidé. Věděla, že nyní už bude krev chladná, stejně tak tušila, že pravděpodobnost, že se bude moct k mršině vrátit, se snižuje, přesto zůstávala v bezpečné vzdálenosti a vyčkávala.

Poblíž místa bylo nyní rušno. Přibylo tam lidí, světel i hluku. Liška si položila hlavu na přední nohy a hladově pozorovala shluk světel v černém lese.

„Hledat kešku? A to je jako co?“ vyzvídal podpraporčík Pokorný. Jeho prací bylo zajistit místo činu do příjezdu výjezdové skupiny policie, nikoli vyslýchat nálezce, přesto se trojice studentů na základní informace potřeboval vyptat. Pokornému bylo již přes padesát let a zábavou dnešní mládeže spíše pohrdal. O hledání kešek sice již slyšel, ale principu nerozuměl. Věděl jen, že jde o něco ve spojitosti s mobilním telefonem. Trojice puberťáků, která se potuluje během páteční noci v lese, více než kilometr od posledního paneláku sídliště, v něm vzbuzovala spíše podezření nežli pochopení.

„Dělají geocaching. To je taková hra na pomezí sportu a turistiky, která spočívá v tom, že se za použití navigačního systému hledají skryté schránky. Ty se nazývají cache, česky kešky,“ vysvětlil svému parťákovi mladší, kdežto robustnější kolega, strážmistr Šedivý.

„V noci?“ nezakrýval přetrvávající podezření Pokorný.

„Jo, i v noci. Je to docela pestré. Kešky jsou různých velikostí, obtížností i způsobů hledání. Některé jsou jednoduché, některé se musí složitě luštit, pro některé se musí hledat indicie v terénu a některé jsou k nalezení pouze v noci,“ pokračoval ve vysvětlování Šedivý.

„Ve dne se taková nedá najít?“ zajímal se Pokorný.

„Většinou ne. Z popisu se dá zjistit jen výchozí místo a další trasu ke kešce pak odhalují malé reflexní prvky na stromech, které jsou vidět až po nasvícení baterkou. A na konci cesty je teprve vlastní keška.“

„Ty to taky hraješ?“ Z další Pokorného otázky bylo cítit lehké pohrdání.

„Rekreačně. Když jsem například někde na dovolené, tak tam vždy nějaké kešky hledám, v okolí Budějovic ne.“

„Takže tuhle neznáš?“ zajímal se Pokorný, zatímco uzavíral místo činu páskou.

„Tuhle náhodou znám. Sem mě vytáhli kámoši, ale to už je několik roků.“

„Taky v noci? A taky tudy?“

„Jo, přesně po téhle cestě. Jinudy to ani nejde,“ s úsměvem odpověděl Šedivý.

Pokorný ještě jednou sjel pohledem trojici středoškoláků sedících na zemi. Nikdo z nich nemluvil. Dívka seděla opřená o jednoho ze dvou hochů a pozorovala Pokorného při práci. Oba hoši měli sklopené hlavy k zemi. Ten vedle dívky převaloval v rukou baterku, jako by ji prohlížel, a druhý hoch seděl notný kus od nich a působil, jako by tu jen zanechal tělo a duše byla na zcela jiném místě. Pokornému ho bylo trochu líto. Konce jeho dlouhých vlasů, ještě slepené zvratky, mu visely přes obličej a pravděpodobně ani sám nevěděl, že je pomočený.

„Už jdou,“ ohlásil Šedivý ostatním, ačkoliv skupiny světel výjezdové skupiny si pravděpodobně všimli také. Ze přibližujících se hlasů poznal Pokorný s jistotou dva z nich, a to manžele Koutné, což ho vnitřně potěšilo. Kapitán Karel Koutný byl pro něj zárukou profesionální práce. S Koutným, jakožto vedoucím skupiny, již spolupracoval v minulosti několikrát a byl přesvědčen o jeho kvalitách a o tom, že jeho úspěchy nejsou dílem náhody. Jeho manželku, doktorku Janu Koutnou, znal také z předešlých případů, kam jezdila jako koronerka.

Třetí hlas, patřící pravděpodobně kriminalistickému technikovi, nepoznával.

Úkoly nebylo třeba rozdělovat, každý věděl, co má dělat. Kriminalistický technik se ihned po svém příchodu vydal dokumentovat místo činu. Podle interní směrnice byl on jediný, kdo mohl provádět fotodokumentaci a videodokumentaci. Zatímco okolní tmu začaly narušovat blesky technikova fotoaparátu, kapitán Koutný vyslýchal skupinku nálezců a doktorka Koutná se připravovala na ohledání těla.

Poté, co dal technik pokyn, vydali se i manželé na místo činu. Pokorný s Šedivým zůstali u trojice nálezců a pozorovali manžele Koutné, jak prohlížejí tělo a okolí místa. Šedivý při pohledu na hodinky v duchu zaklel. Bylo už čtvrt na jedenáct a bylo jasné, že svůj slib, který dal přítelkyni ohledně společného večera, nedodrží. Až přijde z tohoto lesa domů, bude už nejspíše spát.

Tomáš dál mlčel. Od chvíle, kdy viděl to mrtvé tělo, nedokázal ze sebe vydat jediné slovo. Ani na otázky kriminalisty nedokázal odpovídat. Už nevnímal ani okolní tmu, jen seděl a koukal před sebe na zem. Do hlavy se mu neustále vnucovaly výjevy mrtvého těla, které doprovázela žaludeční nevolnost.

Když začal Petr křičet o svém nálezu, uklidňoval se, že si z nich dělá jen legraci, aby je vystrašil. Bylo mu na omdlení a ke křoví se dobrovolně vydat nechtěl. Když ho ale vzala Katka za ruku, šel s ní. Sotva kužel světla baterky odkryl z pokrývky noci ruku a zakrvácenou hlavu muže, hned se pozvracel.

Vzpomínka na mrtvolu byla stále tak živá, že Tomáš odvrátil hlavu na stranu a opět se pozvracel. Následně se zvedl a ve stoje se opřel o strom. Teprve nyní ucítil mokré kalhoty a došlo mu, že se nejspíše i pomočil.

Doktorka Jana Koutná byla mezi koronery v celém jihočeském kraji jednou ze dvou ženských výjimek, jinak tuto práci zastávali muži. K výjimečnosti přispívaly i její priority při výběru prací. Zatímco ostatní koroneři řešili nejčastěji úmrtí v domovech důchodců a ústavech, ona si vybírala výhradně práci od policie.

Koutná studovala medicínu před sedmi roky a od té doby je zaměstnaná v českobudějovické nemocnici na psychiatrickém oddělení. V době její atestace daly nové zákony vzniknout instituci koronera a Koutná byla první ženou v republice, která se přihlásila a splnila podmínky. Tenkrát nedokázala přesně definovat, proč se s takovým nadšením o funkci ucházela, a zdůvodňovala si to kariérním růstem, využitím volného času a potřebou přivýdělku. Dnes je jí dvaatřicet roků, volného času ubylo, s výplatou je spokojená a další odměny z koronerské činnosti prakticky využívá a jen je kumuluje na spořicím účtu se směšným úrokem. Přesto se práce koronera nevzdala, naopak ji baví stále více. Cítila, jak se jí z buněk vylučuje adrenalin do krevního oběhu pokaždé, když je přivolána k objasnění úmrtí. Cítila napětí při ohledávání těla a úvahách, co všechno předcházelo úmrtí. Cítila také, jak ji každý kontakt se smrtí nabíjí v touze žít.

Koutná položila svůj kufřík nedaleko bezvládné ruky oběti. Už při nasazování gumových rukavic si prohlížela nasvětlené tělo a v mysli si odkřížkovala svůj první úkol, tedy prohlásit osobu za mrtvou. Určit příčinu smrti by asi také neměl být problém, jelikož díra o velikosti lidské pěsti v zadní části hlavy se nedala přehlédnout. Pod úlomky lebeční kosti, částečně zakrytý mapami krve, byl viditelný mozek.

Koutná se sklonila nad tělem a začala důkladnou prohlídku zemřelého. Postupovala jako vždy systematicky od hlavy postupně dolů a hledala sebemenší stopy poranění, včetně minimálních oděrek, a vše si pečlivě dokumentovala. Vzhledem k teplotě krve, na základě rozvoje posmrtných skvrn a ztuhlosti těla určila čas úmrtí na dvě až pět hodin před jejich příjezdem.

Slunce pomalu vylézalo nad obzor a prvními paprsky ohlašovalo nový den. Po směru slunečních paprsků letěla nad polem osamocená vlaštovka a blížila se k rozlehlému lesu tvořícímu předěl mezi zemědělskou půdou a krajským městem. V minulosti se les rozkládal na mnohem větší ploše, ale musel ustoupit stavbě sídlišť, přesto má v současné době stále více než tři sta hektarů. Vlaštovka letěla přímo nad silnicí, která rozděluje les na dvě části. Severovýchodní část je v soudobých mapách označována názvem V Boru, jihozápadní jako Vlčí jáma, celý les je označován názvem Branišovský, mezi lidmi je však znám jako les Bor. Pak se vlaštovka stočila na pravou stranu a volně kopírovala svažitý terén vzhůru, kde skrz stromy prosvítala bílo-červená páska ohraničující místo činu.

Vlaštovka opět lehce změnila směr. Proletěla napříč betonárnou, mezi vysokými ocelovými nádržemi, podél šikmého dopravníku a následně kopírovala rozhraní lesa a panelákového sídliště. Po této linii doletěla k zástavbě rodinných domů městské části Zavadilka, kde si pro mezipřistání vybrala terasu dvoupatrového domu manželů Koutných.

„Tajemný les odhalil brutální vraždu muže,“ přečetl z mobilního telefonu Karel Koutný ležící v manželské posteli s hlavou podepřenou polštářem. Jeho vypracované sportovní tělo bylo přes celou délku postele. Za telefonem překrývajícím obličej byly vidět jeho světle hnědé vlasy, jejichž účes se za celých třicet pět roků života příliš nezměnil. Už od mala ho rodiče nechali stříhat na krátkého ježka, v čemž pokračoval i po té, kdy si o sestřihu rozhodoval sám. Výjimkou byly první dva roky na akademii, kde si nechal narůst delší vlasy. Vzhledem k bezstarostné péči se však opět vrátil ke krátkému sestřihu, který udržuje i nyní, kdy se mu pomalu zvětšují kouty a vlasová linie se posouvá dozadu. Na rozdíl od péče o účes věnuje o poznání více času tvářím svého podlouhlého obličeje, které si pravidelně ob den holí.

„Má na surový čin vliv temná energie místa?“ pokračoval Koutný se čtením útržkových citací článku z internetového serveru.

„To budeme řešit teď?“ zareagovala na předčítání doktorka Jana Koutná, která právě vešla do dveří ložnice. Její plné rty se při tom prohnuly do milého úsměvu, kterým odkryla své zdravé zuby. V jejím kulatém obličeji zářily výrazné hnědé oči s hustými řasami. Před manželskou postelí se zastavila a gumičkou si svázala své dlouhé hnědé vlasy do culíku. Zatímco stála na místě a vystavovala tak své atraktivní nahé tělo zpevněné pravidelným sportem, její muž oči od displeje nezvedl. Koutná se chvilku rozmýšlela, zda se má obléknout a jít udělat snídani, nakonec však ještě zalezla do postele vedle manžela. Po ranním milování a sprše si ještě chtěla užít sobotní nicnedělání.

Ležela na boku s pohledem upřeným na svého muže s dekou volně přehozenou přes tělo. Věděla, že jeho soustředění na článek nebylo způsobeno nezájmem o ni. Sotva se totiž Karel do něčeho pustí, nevnímá okolí, dokud věc nedotáhne. To se týkalo jejich milování, práce i dalších činností. Také věděla, jak svými případy žije, že ho dokáží pohltit a věnuje jim i velkou část svého volného času. Tomu, že se nyní Karel ponořil do prvního článku o vraždě v lese Bor, zatímco ona se sprchovala, se vůbec nedivila, naopak jí to přišlo úsměvné. Soustředěnost na libovolné činnosti měli společnou. Ať provozovala jakoukoliv činnost, vždy to bylo se stoprocentním zaujetím. Kromě práce v nemocnici a koronerských služeb také chodí jednou týdně předcvičovat zumbu, jednou týdně cvičit do fitness, nepravidelně plavat a běhat.

Zatímco mlčky pozorovala svého muže, uvědomila si, jak jejich vzájemný vztah změnil její životní postoj. Dlouho žila sama a trvalým vztahům se vyhýbala. Přišlo jí, že dlouhodobý vztah by ji spíše brzdil a ubíral volného času. Až s Karlem se tyto představy zhroutily a vážný vztah měl pevné místo v jejím životě.

Vzpomněla si i na den jejich seznámení. Na svůj nejhorší pracovní den, přesto jeden z nejkrásnějších dní svého života. Po náročné směně v nemocnici jela v podvečer coby koronerka k případu loupežné vraždy v Horusicích. Když tenkrát vešla do dílny, chtělo se jí zvracet. Tělo oběti bylo rozřezané motorovou pilou a jeho části se povalovaly po celé dílně a byly pomíchané se stejným způsobem zohyzděným tělem psa. Krev byla všude, kam se podívala, stékala po stěnách a kapala na ni i ze stropu. A zde, stojící v souvislé vrstvě krve, si poprvé pohlédla do očí s Karlem, který vedl výjezdovou skupinu. Po ukončení ohledání cítila potřebu si odpočinout a posadila se na schody u vstupních vrátek. Karel si k ní přisedl a zeptal, zda je vše v pořádku. V ten okamžik rázem bylo a je dodnes. S Karlem jí trvalý vztah dává smysl. Mají společné zájmy, podobný pohled na svět a vzhledem k jeho zaneprázdněnosti nehrozí omezování jejích zájmů. A společný čas, který jim zbývá, dokáží využít naplno. Svůj vztah zpečetili po dvou letech svatbou a společným bydlením.

„Prý jestli provoz v lese nevadí tomu přízraku a nezačal vraždit,“ komentoval Koutný článek, posměšně se usmál a lehce zakroutil hlavou. „Co to je za kreativce, co tohle vymýšlí?“ doplnil svůj komentář a otočil hlavu ke své ženě.

„Senzace táhnou a čtenáři to hltají. Přesně jako ty,“ usmívala se Koutná.

Koutný se tomu komentáři musel pousmát. Uznal, že ač je článek slátaninou všemožných nereálností, byl na něj soustředěný natolik, že ani nevnímal její přítomnost v posteli. Věděl, že ten článek je ze serveru, který dává přednost bulváru před fakty, a že se z něj nic nového nedozví, přesto čtení upřednostnil před svou milovanou ženou. Odložil telefon na noční stolek a otočil se k Janě.

„No jo, trošku jsem si zahltal,“ nevážně reagoval Koutný na manželčinu narážku a upřeně se jí díval do očí. Z jejího pohledu cítil energii. Měl pocit, že za tu dobu, co jsou spolu, ještě zkrásněla. Její časté střídání účesů a barev vlasů se ustálilo na tmavě hnědé, místo občasného nošení brýlí používá kontaktní čočky a postavou budí spíše dojem vysokoškolačky než vdané ženy s věkem.

„Bojíš se?“ zeptala se Jana s vážnou tváří.

„Čeho?“

„Že se ten přízrak fakt naštval,“ neudržela vážnost Koutná a své poznámce se sama zasmála.

„Jasně že se bojím,“ pokýval hlavou Koutný. „Až půjdeš nakoupit, přineseš mi nějaký kříž a hromadu česneku?“

„To platí na upíry, ne na duchy,“ pokračovala v nevážném rozhovoru Jana.

„A co tedy platí na duchy?“

„Nic.“

„Tak až nás bude honit, musíme mu utéct,“ navrhl Koutný a pohladil Janu po vlasech.

„O sebe se nebojím, já mu uteču, ale co ty? Pořád ti říkám, abys víc trénoval, že se ti to bude hodit.“

„Tak jo, dneska půjdu s tebou, ať jsem připravený.“

„Tak fajn. A co dát večer squash a pak večeři U Veverků?“