Volker Kutscher 

První padlí 

Originální název: Märzgefallene, 

vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, 

Cologne/Germany, 2014 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2014, 2016 Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, 

Cologne/Germany 

Originally published in the German language as 

„Märzgefallene“ by Volker Kutscher 

Translation © Tomáš Butala, 2019 

Cover design © Rudolf Linn, Cologne 

Cover photo © akg-images; Lotte Jacobi Archive, 

The University of New Hampshire 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-8993-6 (epub) 

ISBN 978-80-243-8994-3 (mobi) 

Pro Uwe Heldta 

Ach víte, já toho ani nedokážu tolik sežrat, kolik bych toho teď chtěl vyblít.

MAX LIEBERMANN VEČER 30. LEDNA 1933 PŘI POHLEDU NA POCHODŇOVÝ PRŮVOD PROCHÁZEJÍCÍ BRANIBORSKOU BRANOU

I – OHEŇ 

Sobota 25. února až čtvrtek 2. března 1933 

Es war einmal ein treuer Husar, 

Der liebt’ sein Mädchen ein ganzes Jahr, 

Ein ganzes Jahr und noch viel mehr, 

Die Liebe nahm kein Ende mehr. 

NĚMECKÁ LIDOVÁ PÍSEŇ, 18. STOLETÍ 

Oheň, jev tvořený současným vznikem tepla a světla. Pokud vyvstane na pevných nebo kapalných tělesech, jedná se o žár, v případě plynů je to pak plamen.

MEYERS GROSSES KONVERSATIONS-LEXIKON, 1905 

1 

Ten muž seděl u ocelového pilíře ve stínu viaduktu nadzemní dráhy, bradu opřenou o prsa, jako kdyby si jen na chvilku zdřímnul. Člověk by si myslel, že vyspává opici, vzhledem k tomu, jak se tam krčil ve starém, záplatovaném vojenském kabátu, v ovinovačkách, s děravými rukavicemi a s tlustou vlněnou čepicí staženou nízko do čela.

Wilhelm Böhm si musel přidržovat tvrďák, který se mu ostrý mrazivý vítr pokoušel srazit z hlavy. Nacházeli se přímo pod nadzemní stanicí Nollendorfplatz, jen kousek od schodů vedoucích nahoru na nástupiště, a přesto si muže, evidentně mrtvého už několik dní, nikdo nevšiml. Tedy alespoň ne nikdo, kdo by považoval za nutné volat policii kvůli člověku ležícímu v mrazech na ulici. Böhm zadržoval dech, když si k němu dřepl. Mrtvý muž, kterého si chtěl prohlédnout, už zdálky vypadal jako někdo, kdo páchne, městský pobuda, jeden z mnoha bezdomovců, kteří obývali ulice Berlína a kterých jako by rok od roku přibývalo. Vrchní komisař si skutečně musel podržet před nosem šálu, aby mohl dál dýchat, protože navzdory zimě z mrtvého vycházel zápach člověka, který celé roky žije na ulici: starý pot, moč, alkohol.

Nehybné tělo bylo od bot až po vlněnou čepici pokryté tenkou, skvrnitou vrstvou holubího trusu. Nahoře v ocelové konstrukci to vrkalo, na vzpěrách sedělo nespočetně holubů, úplná kolonie, která pod sebou průběžně zanechávala příslušné stopy. Rovněž okolní dlažba od nich byla příšerně zaneřáděná. Bylo jen pochopitelné, že se chodci, nebo aspoň ti, kteří se tu vyznali, tomuto zákoutí vyhýbali a podcházeli pod železnicí raději jinudy. Příslušník pořádkové policie, který si na Nollendorfplatzu kroutil své každodenní pochůzky, konečně – po kolika dnech? – objevil pod mrtvým mužem kaluž krve a zalarmoval ústřední oddělení vražd. Strážmistr Breitzke dost dobře nedokázal skrýt zadostiučinění z toho, že se zbaví mrtvoly, aniž by kvůli ní musel obtěžovat vlastní okrsek. Žádný policista se nehodlal přetrhnout, aby řešil smrt nemytého bezdomovce, takže kolegové ze 174. okrsku pochopitelně také ne.

Böhm si s šálou přes nos a ústa prohlížel mrtvého. Všechna ta krev vytekla tenkou stružkou z levé nosní dírky a utvořila na dlažbě kaluž, která již dávno zaschla. Anebo zmrzla, to se v těchto teplotách nedalo určit. V místech, kudy stékala po kabátě, se krev zčásti vsákla do jeho těžké látky.

Böhm konečky prstů prohledal kapsy mrtvého muže a našel starou, odrbanou vojenskou knížku, která měla jeden rožek ohořelý, jako kdyby ji chtěl její majitel už jednou spálit a držel ji nad zapalovačem, aby si to pak přece jenom rozmyslel. Vrchní komisař ten umaštěný, ohmataný doklad rozevřel. Rezervista Heinrich Wosniak, prozradily mu záznamy na flekatém papíru, narozen 20. března 1894 v Hagenu – Vestfálsku sloužil od srpna 1915 na východní frontě u 1. gardového rezervního pěšího pluku, který byl nedlouho poté převelen do Flander. Peklo zákopové války přežil, a přesto zemřel ve vojenském kabátě. Velká část berlínských žebráků nosila vojenské oblečení – oblečení, které tito muži, často děsivě zmrzačení, od války neodložili. Obětovali pro vlast vlastní zdraví a nyní se o ně už nikdo nezajímal. Dokonce i lidem, od nichž žebrali, byl pohled na ně spíše na obtíž, než aby k nim cítili soucit. Nebo snad dokonce vděk. Za to, že tito muži nastavovali krk pro patriotismus těch, co zůstali doma.

„Mám začít se zajišťováním stop, vrchní komisaři?“ Böhm zvedl hlavu. Stál tam kriminální sekretář Gräf, jeden ze dvou mužů, které si vzal na Nollendorfplatz s sebou, a dech se mu srážel v chladném únorovém vzduchu. Nedopřáli mu ani stenotypistku, jen kriminálního sekretáře a komisaře čekatele. Vrchní komisař vzepřel své těžké tělo a napřímil se. Když unikl z bezprostředního dosahu odéru mrtvého muže, mohl se konečně pořádně nadechnout.

„Dejte se do toho, Gräfe. Kronbergovi lidé jsou ještě ve Weddingu, s těmi dnes počítat nemůžeme.“ Böhm ukázal na kufřík s potřebami pro zajišťování stop v sekretářově ruce. „To znamená, že se musíme spokojit s vlastními zdroji. Porozhlédněte se nejdřív, jestli vůbec něco najdete. Špačky cigaret, otisky podrážek, co já vím. Tady ten roh naštěstí není tak frekventovaný, takže každá šlápota na dlažbě může být rozhodující.“

Gräf postavil kufřík a cvakl zámky.

„A co otisky?“ zeptal se.

„O ty se postarám sám. Něco by snad mohlo být na tom nosníku, pokud vůbec. Kdo v takové dny chodí venku bez rukavic?“ Böhm se rozhlédl. „Kde trčí Steinke?“

„Asi nemůže dostat fotoaparát z auta.“

Reinhold Gräf se dal do práce se štítky s čísly a nádobami na důkazní materiál a Böhm oslovil pořádkového policistu.

„Heinrich Wosniak, říká vám to jméno něco?“

„Já přece všechny ty pobudy, co se tu motají, neznám jménem.“

„Už jste toho mrtvého někdy viděl?“

„Cože?“

„Mám za to, že tohle je váš revír. Už vám tady dřív někde posedával? Žebral tu někde? Spával na lavičce v parku? Něco takového.“

Strážmistr Breitzke pokrčil rameny. „To bych se mu musel nejdřív podívat do ksichtu.“

Böhm přikývl. Hlava mrtvému padla tak hluboko na prsa a zplstnatělé vlasy mu visely tak nízko do čela, že se z jeho tváře příliš rozeznat nedalo.

„Pohnout s ním budeme moct teprve, až dokončíme zajištění stop. Do té doby tu prosím zůstaňte.“

„Počkejte!“ Breitzke zněl najednou mnohem méně znuděně a ukazoval na zjizvenou kůži, která byla vidět pod okrajem čepice mrtvého. „Mohl by to být Brambora. Ten tady na Nolle postává, tam u podzemky, a somruje.“

„Myslel jsem, že zdejší pobudy neznáte jménem?“

„To je přezdívka.“

„Brambora,“ řekl Böhm. „To znamená, že pravé jméno toho člověka neznáte?“

„Ne, vždyť to říkám.“

„Až pořídíme snímky, prohlédnete si jeho tvář v klidu. Třeba je to skutečně on.“

Strážmistr Breitzke nevypadal nadšeně, ale přikývl.

Böhm zaslechl tlumené klení. Komisař čekatel se blížil s fotoaparátem, neskladnou bedýnku pod paží a těžký stativ na rameni. Böhm pochyboval, že jim studovaný právník, který na Hrad přišel rovnou z posluchárny, bude kdy platnou pomocí. I po roce u kriminální policie si komisař čekatel počínal jako naprostý začátečník. Jediná věc, ve které se vyznal dokonale, byly služební hodnosti a platové stupně. Přesto měl Steinke slušné šance uspět u zkoušek a pak by se coby komisař stal nadřízeným mužů, jako byl Gräf, kterému bohužel chyběla ctižádost skládat zkoušky na komisaře, přičemž byl ale mnohem lepším kriminalistou. Böhmovou jedinou nadějí bylo, že Steinke u zkoušky nakonec přece jen propadne. Na Alexu bylo i bez něj víc než dost neschopných kriminálních komisařů.

„Konečně jste tady, Steinke.“

„Připadám si jako soumar,“ řekl čekatel a shodil stativ na zem. Šel k mrtvému a zběžně do neživého těla kopl, jako by šlo o přejetého psa.

„Co to děláte, člověče?“

„Jen chci zjistit, jestli je ten drban opravdu mrtvý, a ne jenom ožralý.“

„Kdyby nebyl mrtvý, tak tady asi nejsme,“ řekl Böhm. „Dnes už se snad neučí, že se na místě činu pochopitelně nemáte ničeho dotýkat, dokud není provedeno zajištění stop?“

„Ale ano, jenže…“

„A nehledě na to, prokazujte laskavě mrtvému alespoň základní úctu!“

„Když dovolíte, pane vrchní komisaři, tohle je jenom tulák… špína. Nechápu, proč kvůli někomu takovému musíme vůbec vyjíždět.“

„Co má tohle znamenat? Že si někdo takový nezaslouží, abychom prošetřili okolnosti jeho smrti?“

„Jen jsem myslel, že…“

„Tak nemyslete, složte raději ten fotoaparát a dělejte svou práci. Ať se konečně pohneme z místa.“

V první chvíli se zdálo, že Steinke chce ještě něco říct, otevřel ústa, ale pak nahoře do stanice vjížděl vlak a dunění ocele by přehlušilo jakékoliv další slovo. Komisař čekatel mávl rukou a začal rozkládat stativ.

Böhm vytáhl z kufříku daktyloskopický prášek, štětec a folie na otisky a začal prášek opatrně nanášet na železný sloup. V bezprostřední blízkosti těla se žádné nenacházely, ale ve výšce asi půldruhého metru se dva dobře patrné otisky a jeden napůl setřený zjevily. Právě je začal zajišťovat na folii, když Steinke poprvé stiskl spoušť fotoaparátu. Nýty ocelových nosníků se v blesku zaleskly, mrtvý muž vypadal v nepřirozeně jasném světle poprvé skutečně bílý a mrtvý, a ne jenom do bezvědomí opilý.

Böhm odnesl otisky do auta a popsal je. Z pohodlného zadního sedadla se okénkem podíval na Gräfa, který právě zvedl pinzetou ze země nedopalek cigarety a dané místo pečlivě označil, a pak se podíval na Steinkeho, který obsluhoval fotoaparát tak znechuceně, jako kdyby pořád nechtěl pochopit, proč sem vůbec vyjížděli.

„A z tohohle má být kriminální komisař,“ zabručel Böhm, uložil první otisk do sáčku a potřásl hlavou.

„Dnes musíte jen být ve správné straně, pak se o svou kariéru bát nemusíte.“

Böhm se lekl a otočil se. Vedle auta stál doktor Magnus Schwartz, jako obvykle jak ze škatulky, s černou koženou brašnou v ruce.

„Neměl byste takhle mluvit, doktore.“ Böhm ukázal bradou na Steinkeho, který opodál natáčel fotoaparát.

„Člověk neví, co ti mladí dnes zaslechnou. A kam s tím poběží.“

„V tom případě byste měl být také opatrnější, milý Böhme. Pokud jde o mě, já si jistě nenechám zacpat hubu. Ten hnědý děs zase pomine. Za týden jsou volby.“

„Zbožné přání. Kéž by se splnilo,“ řekl Böhm.

Lidi jako Steinke, který byl už na univerzitě členem NS studenstva, měli v těchto dnech navrch. A nejen doktor Schwartz doufal, že se to s volbami do říšského sněmu zase brzo změní. Německo přece stále ještě bylo demokracií, ať si nacisté žvanili o národním povstání, jak chtěli.

Schwartz odložil brašnu na zem a rozhlédl se. „Nemáte tu s sebou zrovna velké komando,“ řekl.

„Jsem rád, že mi dali aspoň mordauto a nemusel jsem jet na kole. Když už jsem nedostal žádné techniky. Identifikační služba má teď plné ruce práce.“

„Ano, co naděláme,“ mínil Schwartz. „Jsou to zběsilé dny. Další předvolební boj, což je v Německu s přehledem to nejnezdravější období. Horší než chřipková epidemie.“ Ukázal směrem k tělu. „Tady ten se ale zřejmě nestal obětí politiky, že?“

„Ne, a ani obětí chřipky.“

„To jste už zjistili? Potřebujete mě tu ještě vůbec?“

„Nejlepší bude, když se na něj podíváte. Jen tak si totiž taky nezmrznul.“

Böhm šel se soudním lékařem k mrtvole, u níž právě Steinke pořizoval detailní záběry.

„Myslím, že to stačí, Steinke. Nechte teď doktora dělat jeho práci.“

Tentokrát komisař čekatel poslechl velmi ochotně. Strážmistr Breitzke, který trpělivě vyčkával, postřehl příležitost. „Promiňte, pane vrchní komisaři,“ řekl, „ale než doktor… Říkal jste přece, že se mám na toho mrtvého podívat líp, až uděláte fotografie…“

„Ano?“

„Protože…,“ Breitzke se podíval na kapesní hodinky.

„Měl bych už pomalu pokračovat v pochůzce.“

Böhm na něj přísně pohlédl. „No dobře,“ řekl, „tak se podívejte.“ Opatrně uchopil svěšenou hlavu za vlasy a nadzvedl mrtvému obličej.

Působilo to dojmem, jako by na ně Heinrich Wosniak hleděl mrtvýma očima téměř vyčítavě. Pravá strana jeho obličeje byla zjizvená a nechutným způsobem skutečně připomínala scvrklou bramboru. Z pravého ucha moc nezbylo, pravé obočí chybělo. Ten muž vypadal, jako by mu kůži na obličeji splácali z bůhvíjakých zbytků. Současně se daly rozpoznat zatrpklé rysy tváře, které ten muž neodložil ani ve smrti.

„Jo, je to Brambora,“ pronesl Breitzke nevzrušeně.

„Já to říkal hned. Můžu jít?“

„Ta přezdívka sedí,“ řekl Böhm. „Co ho tak zřídilo?“

„Frantíci s plamenometem, co já vím? Už tak vypadal, když jsem ho prvně hnal z Nolle pryč.“

„Vy jste ho odsud vykazoval?“

„Občas na lidi až moc dotíral. To je pak potřeba zakročit.“

Böhm pokýval hlavou. „Tak tedy pokračujte v pochůzce, strážmistře. Ať Berlín zůstane bezpečný.“

Breitzke zasalutoval a již se chtěl s důležitým výrazem otočit a jít, když ho zastihla ještě další Böhmova věta: „A své písemné hlášení mi prosím nechte poslat na Alex ještě dnes.“

Breitzke zasalutoval podruhé a kvapným krokem se vzdálil.

Doktor Schwartz se sklonil k mrtvému.

„Ošklivé popáleniny. Druhý až třetí stupeň.“

„Takže skutečně památka z války?“

„Ne, tak staré ty jizvy nejsou. Jestli vás zajímá můj názor, tak k nim přišel před dvěma, nanejvýš před třemi roky.“

Soudní lékař vytáhl z brašny lupu a malou úzkou kapesní svítilnu, kterou mrtvému muži posvítil do nosu.

Böhm mu chvíli přihlížel a čím déle doktor mlčel, tím byl netrpělivější. Přešlápl z nohy na nohu, ale otázku, která ho pálila na jazyku, si odpustil.

Schwartz vzal svítilnu mezi zuby, aby měl volné ruce, a bručel cosi nesrozumitelného. Nakonec vstal a sbalil své pomůcky.

„Jistý si nejsem,“ řekl, „ale nedivil bych se, kdyby se ukázalo, že tomu nebožákovi někdo vrazil do mozku pletací jehlici.“

„Pletací jehlici?“

„Ne nutně pletací jehlici. Ale něco na ten způsob, nějaký dlouhý, ostrý předmět. Jednoduchá a účinná metoda.“

„Možná nehoda? Chtěl si vyčistit nos a sáhl po nevhodné pomůcce?“

„Nechci se nebožtíka dotknout, ale za prvé nevypadá jako někdo, kdo by se sebeméně staral o čistotu, a za druhé by tedy musel v ruce stále držet corpus delicti. Nebo by se tu musel někde povalovat, pokud se do toho nepřipletl někdo další.“

„A jak to vypadá s dobou smrti?“

Schwartz se podíval na mrtvolu pokrytou jinovatkou a holubím trusem jako jakousi skvrnitou cukrovou polevou. „Při těchto teplotách těžko říct. Může tu ležet už několik dní, aniž by se rozběhly rozkladné procesy. Zmražená mrtvola se nerozkládá.“

„Takže jako obvykle, přesnější informace až po pitvě.“

„Nechci vám dávat falešné naděje, vrchní komisaři.“ Schwartz se tvářil skepticky. „V tomto případě je spíše nepravděpodobné, že nám otevření mrtvoly přinese ještě podrobnější poznatky.“ Pokrčil rameny. „Mohl bych si od meteorologické služby vyžádat teploty za poslední dny a pokusit se je zohlednit. Skutečně přesný odhad okamžiku smrti bude ale i tak spíše nemožný. Ten muž tady může ležet den stejně jako týden.“

„Hm.“ Böhm vypadal zklamaně.

„Nejlepší bude, když začnete hledat svědky. Vyptejte se chodců, pak snad zjistíte, jak dlouho tady ten chudák mrtvý nebo snad polomrtvý ležel. Zatraceně…“

Doktor zaklel. Jeden z holubů vrkajících nahoře v ocelových traverzách zanechal na jeho tmavém zimníku světlý flek. Schwartz vytáhl bílý kapesník a snažil se to svinstvo očistit, což se mu spíše nezdařilo, ze skvrny se stal bílý pruh rozmazaný po celém levém rameni.

„Kdyby holubi uměli mluvit, drahý Böhme,“ mínil Schwartz, „tak byste byl o pořádný krok dál. Oni bohužel umějí jen vrkat a srát.“

Böhm nic neříkal, soustředil se na to, aby potlačil úsměv.

„Navrhuji to tělo hned odvézt,“ řekl soudní lékař, „tady je to pro mě moc nebezpečné. Raději budu pokračovat v Hannoverschen Strasse, tam nemají holubi přístup.“ Böhm přikývl a díval se na mrtvolu, hodnotil tenkou vrstvu holubího trusu pokrývající mrtvého muže. A přemýšlel, jestli by jim holubi skutečně nemohli pomoct.

2 

Die kütt die Mösch, die Mösch, die Mösch bei uns in de Küch?

Z reproduktorů praskal zpěv Williho Ostermanna a překrýval změť hlasů všech lidí, kteří se v atriu obchodního domu Tietz tlačili k eskalátorům. Nějaký vynalézavý prodavač napojil svůj elektrický gramofon na rozhlas, takže člověk neunikl nářečnímu šlágru ani v halách největšího obchodního domu v Kolíně.

Když tak Rath slyšel starého Ostermanna překřikovat ruch obchodního domu, připadal si, jako by nikdy neodjel. Okamžitě ho totiž zase polapilo to zvláštní napětí, které naplňovalo kolínský vzduch ve dnech před Popeleční středou. Jak dlouho to bylo, kdy ho cítil naposledy? Kolik let už žil ve městě, kterému toto všechno bylo cizí? Teprve nyní, když ji zase pocítil, si uvědomoval, že mu karnevalová horečka skutečně chyběla. Dokonce i ty písničky od Ostermanna, před nimiž nebylo úniku.

Figuríny ve výkladních skříních byly vymóděné jako cikáni, Mexičané, mušketýři nebo klauni, byly navlečené do pruhovaných kalhot a lesklých sáček, měly papírové nosy a barevné kloboučky posypané konfetami a byly ověšené papírovými hady. Okostýmované figuríny se stoickými výrazy shlížely na lidi tlačící se kolem nich, sunoucí se podél regálů s parukami, maskami a líčidly, kolem stojanů s bláznivými kloboučky, krátkými sukýnkami a kostýmy vyráběnými po stovkách. Panovalo tam cosi jako panika nákupů na poslední chvíli, do Růžového pondělí zbývaly dva dny.

„Nemusí to být nic extra,“ řekl Rath, „nic originálního.“

„Nic originálního u Tietze stejně nenajdeš.“ Světlovlasý muž po jeho boku se tvářil skepticky. „Všechno, co tady vidíš, budou mít na sobě v příštích dnech tisíce lidí.“

V koutcích očí pod elegantním měkkým kloboukem se rýsovaly vrásky smíchu. Paulův obličej se usmíval prakticky pořád, i když se toho třeba neúčastnily jeho rty. Rath si někdy myslel, že se jeho přítel dívá na svět a jeho každodenní shon výhradně s poťouchlým odstupem. Znal Paula Wittkampa od dětství, co se rodina Rathova pár let před válkou odstěhovala z města ven do Klettenbergu, a nebylo nikoho, koho by znal lépe. Třebaže v posledních letech měli po čertech málo příležitostí se vidět, stačil stále jediný pohled a oba okamžitě věděli, na čem u toho druhého zrovna jsou.

Rath se zastavil u regálu, na němž na zákazníky čekal pečlivě uspořádaný široký sortiment papírových a gumových nosů. Ostermanna mezitím vystřídali Monacos. Byl kdysi jeden věrný husar, chrlily reproduktory.

„Hlavní je, aby mě nikdo nepoznal,“ prohlásil Rath a přehraboval se falešnými nosy.

„Co máš v plánu?“ Paul zašermoval ukazovákem.

„Měl by ses chovat slušně, brzo budeš ženatý muž.“

„S důrazem na to brzo,“ řekl Rath a sáhl po největším gumovém nosu, který našel. „Teď ale nejdřív oslavíme karneval. Jako za starých časů.“

Neřekl, proč chce v karnevalovém mumraji zůstat nepoznán doopravdy. Že má stále ještě strach, že ho v Kolíně odhalí některý z LeClerkových reportérů. A že by to mohlo začít od znovu. Ty titulky tehdy, po tom smrtelném incidentu v Neusser Strasse, ho zdeptaly víc, než Paulovi kdy přiznal. Klid našel teprve až v Berlíně. Rath si nepřítomně prohlížel gumový nos, neuvěřitelný frňák, k němuž byly upevněny tlusté černé brýle a falešný knír. Bez dalšího rozmýšlení si tu věc podržel před obličejem.

„Tak co, jak vypadám?“

Knír ho při mluvení poněkud lechtal.

„Nasaď si černý klobouk, řekl Paul, „k tomu černý kérok a budeš vypadat, jako bys vypadl ze stránek Stürmeru.“ Rath se podíval do nejbližšího zrcadla. Opravdu vypadal jako protižidovská karikatura – jako jedna z těch kreseb Icika, kterými nacistická hlásná trouba Der Angriff svého času zesměšňovala berlínského policejního viceprezidenta Bernharda Weisse.

„Myslíš, že se takhle dostanu do potíží s SA?“

Paul pokrčil rameny. „To spíš s nějakým Židem, který bude mít pocit, že se mu vysmíváš.“

„Takových nosů jsou tu ale tisíce,“ řekl Rath a ukázal na regál. „Kdo ví, kdo všechno je bude nosit. A když si k němu nevezmu černý klobouk, ale spíš něco červeno-bílého s rolničkami, nebo tak něco, budu vypadat spíš jako blbec než jako Icik.“

„Dělej si, co chceš, Gereone. V každém případě tě můžu ujistit, že se s takovou maskou nevystavuješ nebezpečí, že zamotáš hlavu místním dámám. Aspoň na tebe nebudu muset dávat pozor.“

„Tys to měl v úmyslu?“

„Může snad tvůj svědek dopustit, abys krátce před cestou k oltáři sešel ze stezky ctnosti?“

„Vypadám na to, že bych chtěl?“

Paul se nahlas zasmál. „Ne, to jistě ne. Ne s tímhle nosem.“ Pleskl Ratha po rameni. „Tak si tu nádheru nech u všech čertů zabalit. Pak půjdeme ke mně a probereme se bednami, co mám odložené na karneval. Nebo chceš jít ještě ke Cordsovi?“

„Ne.“ Rath zavrtěl hlavou. „Pro dnešek mám obchodních domů až dost.“

Už od rána putovali po obchodech, aby koupili snubní prstýnky. U jednoho klenotníka v Hohe Strasse konečně našli, co hledali, a objednali dva střízlivé, avšak elegantní prsteny. Paul je měl vyzvednout a přivést je s sebou do Berlína až na svatbu, aby nehrozilo nebezpečí, že je Charly najde předčasně.

Rath se nechtěl nechat zahanbit, snad i proto, aby ulevil špatnému svědomí. Protože jeho cesta do Kolína byla také svým způsobem útěk, třebaže si to nechtěl přiznat. Útěk z Berlína, útěk z všedního dne, útěk od Charly. Termín svatby určený po týdnech a měsících handrkování konečně napevno, mu působil tím větší bolesti břicha, čím víc se blížil. Proto s povděkem přijal Paulovu nabídku ještě jednou společně oslavit karneval. Zvlášť když na něj Gennat už delší dobu tlačil, ať si konečně vybere volno za všechny ty přesčasy, které se mu nahromadily. U východu do Schildergasse měl Rath pocit, že v tlačenici před velkými skleněnými dveřmi zahlédl obličej, který mu byl povědomý. Chvilku trvalo, než mu to docvaklo – bylo tomu dobře deset let, ještě za jeho začátků u kolínské policie, ještě pod dohledem britských okupantů. Kapsář, jedno z jeho prvních provedených zatčení. Schürmann, Eduard Schürmann, řečený Ede Dvouprsťák. Dostal tenkrát tři roky, pokud si Rath dobře pamatoval, tři roky, které ho evidentně nedokázaly přimět, aby se zařadil zpět do společnosti. Ede se v tlačenici před východem lepil na nějakého tělnatého pána v tvrdém klobouku víc, než bylo záhodno.

„Omluv mě na okamžik. Sejdeme se venku.“ Rath vrazil Paulovi do ruky svůj nákup a vyřítil se na ulici. Edeho hnědý klobouk sice momentálně neviděl, ale tlouštíka měl stále na očích. Zdálo se, že ten trouba pořád nic netuší. Rath do něj z nutnosti vrazil, když se kolem něj prosmýkl, aby polapil Edeho. Položil kapsáři ruku na rameno.

„Nejsi na tuhle práci už trochu starý?“

Eduard Schürmann zůstal stát jako přimražený, pak otočil hlavu. Rath koutkem oka zahlédl, jak v levé ruce za zády schovává cosi černého.

„Co to má znamenat? My se známe?“

„Už je to pár let, ale ty ses skoro nezměnil. Nebo aspoň tvoje zvyklosti se nezměnily.“ Rath se přátelsky usmál. „Pořád si nejradši vybíráš tlouštíky, je to tak? Protože jsou tak neohrabaní?“

Třebaže si Ede evidentně dával záležet na nechápavém výrazu, viděl Rath, jak obličej pod hnědým kloboukem o půl tónu zbledl.

„Pane komisař,“ řekl Schürmann a doprovodil to nepodařeným úsměvem, „já vás vůbec nepoznal. Řikalo se, že ste pověsil řemeslo na hřebík.“

„Ty to svoje zjevně ne.“ Rath si muže změřil od hlavy k patě. „Pracuješ bez havrana? Nebo jsem na vás byl moc rychlý.“

„O čem to mluvíte?“

„O té peněžence, kterou jsi právě sebral.“ Rath pokynul prsty otevřené dlaně. „Radši mi ji dej. Pokud ovšem nechceš, abychom navštívili tu velkou budovu vedle obchodního domu Cords.“

Rath ukázal na věž policejního prezidia, která na druhém konci Schildergasse čněla chmurně a hrozivě do šedého nebe jako středověký bergfrit.

„Není třeba, pane komisař, tyhle časy sou pryč. Já sem hodinář.“

„Před deseti lety jsem tě nechal zavřít za kapesní krádeže, kterými jsi poškodil hned několik lidí, a ty mi budeš povídat, že najednou pracuješ v řemesle, v němž ses vyučil?“

„Pane komisař, byl sem v lapáku a tam sem taky patřil. Ale v Klingelpützu sem si přísahal, že ze mě bude lepší člověk. Mám teď malej krámek. Tady.“ Schürmann Rathovi podával vizitku. „Jenom proto, že mi říkají Dvouprsťák Ede, si nemyslete, že sem jednou provždy lotr. Já se dal na dobrou cestu, zeptejte se mojí ženy.“

Rath se podíval na vizitku. V první chvíli ho to zaskočilo. S něčím takovým nepočítal.

E. Schürmann, Hodinářský mistr, roh Unter Krahnenbäumen / Eigelstein 

„Ede Schürmann,“ řekl Rath, „nepříliš důvěryhodné jméno. A ani moc důvěryhodná adresa.“

„Řikejte mně Eduard, to už zní jako hodinář. A pokud de vo adresu, tak v končinách okolo nádraží lidi taky potřebujou hodinky.“

Mezitím k nim přišel Paul.

„Co se děje?“ zajímal se. „Potřebuješ pomoc?“ Rath ukázal na tlustého muže, jehož tvrďák se v proudu lidí na Schildergasse mezi auty parkujícími u obrubníků už vzdaloval. „Udělej mi laskavost a zastav támhle toho člověka. Toho tlustého v tom tvrďáku.“

„Provedl něco?“

Rath zavrtěl hlavou. „Právě naopak. On je tady oběť.“ Paul se podíval z Ratha na Edeho a zase zpátky, jako kdyby čekal na bližší vysvětlení. Když žádné nepřišlo, pokrčil rameny a odspěchal.

„Můj přítel přivede toho tlusťocha, cos ho okradl,“ oznámil Rath Edemu. „A já mu vrátím jeho peněženku.“

„Já nechápu, vo čem mluvíte.“

„Smírný návrh. Dej mi tu peněženku a na všechno zapomeneme. Druhá možnost je ta, že se spolu projdeme do Krebsgasse a půjdeš na osobní prohlídku.“

„Já vážně nevim, jaká peněž…“ Schürmann se zarazil a podíval se dolů. „Tuhle myslíte?“

Na dlažbě, blíž k Rathovým nohám než k Edemu, ležela černá peněženka. Ede se ji chystal zvednout, ale Rath ho předešel a sebral ji. Kůže byla pořád teplá a měkká, jako by ji někdo ještě před chvílí držel v ruce. Rath ji otevřel, našel pár drobných, jednu desetia jednu dvacetimarkovku, pár slevových lístků a ve vedlejší přihrádce průkaz, jaký svého času ve své zóně zavedli Britové. Roku 1923 s sebou ten tlouštík vláčel o hezkých pár kilo míň, ale byl to určitě jeho obličej. Wilhelm Klefisch stálo pod pasovou fotografií.

„Tu tady někdo musel ztratit, žádnej div, v takovým mumraji…“

Edeho vykrucování utnul přísný pohled. Rath všechno nastrkal zpátky a zaklapl peněženku.

„Jen aby sis neudělal mylný dojem – já ze sebe nenechám dělat blbce. Za to, že dnes přijdeš domů k večeři včas, vděčíš jedině mé dobromyslnosti, je to jasné?“

„Nad slunce jasný, pane komisař.“ Ede se devótně klaněl.

„My si tě ohlídáme, pane Schürmanne. Takže dávej pozor, ať ti zase brzo nezabloudí ruka do cizí kapsy. Příště z toho nevyjdeš tak lacino.“

Ede mlčel.

„Rozuměli jsme si?“

„Samo sebou, pane komisař.“

„A teď zmiz.“

Eduard Schürmann se ještě jednou uklonil a udělal, jak mu bylo řečeno. Rath očima hledal Paula a našel ho vedle tlustého muže, který rozčileně gestikuloval.

„Wilhelm Klefisch?“ zeptal se, když k nim došel, a tlouštík přikývl.

„Něco jste ztratil, pane Kleifischi,“ řekl Rath a zamával peněženkou.

Muž si zmateně ohmatával levou stranu kabátu a pak s vděčným pohledem převzal peněženku, kterou mu Rath podával.

„Děkuji vám, pane. Kde jste ji našel?“

„Tady kousek, před vchodem. Lidi po ní šlapali.“

Klefisch rozevřel černou kůži a přepočítal bankovky a mince. Jednou, dvakrát. A pak potřetí.

„Chybí tady padesát marek,“ řekl nakonec a tvářil se dotčeně.

„Jste si jistý?“

Tlouštík přikývl. „Naprosto jistý. Já nechci vynášet žádná unáhlená podezření, ale…“

Pohlédl na Paula, jehož roli zjevně stále nechápal, jako by u něj hledal zastání. Zdálo se však, že Ratha považuje za zloděje. Buďto za úplně pitomého zloděje, nebo za nějakého s mimořádně rafinovaným trikem.

„Nevím, co si myslíte, ale…,“ Rath vytáhl policejní průkaz. „Kdyby tam opravdu chyběly peníze, tak mi věřte, že já jsem je neukradl.“

Klefisch průkaz nedůvěřivě okukoval. „Někdo je ale sebrat musel.“

Ano, pomyslel si Rath, a já taky vím kdo! Jenže ten už je v prachu!

„Můžeme jít na prezidium a ztrátu nahlásit,“ navrhl, „ale jako policista bych vám naději nedával. V tom zmatku tam před vchodem si ty peníze mohl vzít kdokoliv a peněženku zase pohodit. Buďte rád, že jste nepřišel o doklady.“

„Dobře, pane. Nechme to tedy být. Musím ale trvat na tom, že si poznačím vaše jméno!“

To má člověk za svou dobrotu, pomyslel si Rath a překládal Edeho vizitku, kterou stále držel v ruce, na stále menší a menší poloviny.

3 

Do kanceláře vešel Reinhold Gräf a zamával spisem, kvůli němuž se musel téměř tři hodiny prohrabovat archivy a kartotékami. Böhm vzhlédl od psacího stolu, Steinke dával najevo nezájem. Ale ani arogance komisaře čekatele, který se považoval za něco lepšího, ačkoliv komisařskou zkoušku musel teprve složit, kriminálnímu sekretáři nemohla pokazit náladu. Ta byla zase skvělá od okamžiku, kdy objevil spis se jménem Wosniak. Víkend – jen on a Conny – už mu stejně zkazil ten mrtvý bezdomovec, takže bylo dobré vědět, že teď mají alespoň nějaký výchozí bod v pátrání. Že se teď práce alespoň vyplatí. Tedy snad.

Conny naštěstí mívá pochopení, když mu víkendové plány zkříží nečekané úkoly, což zdaleka není samozřejmost, a Gräf za to byl vždy vděčný. Co měl ale dělat? Tak už to jednou chodilo, když člověk pracoval u policie.

„Takže ten náš člověk z Nollendorfplatzu má skutečně záznam,“ řekl s jistou hrdostí v hlase a položil spis na Böhmův psací stůl.

„No podívejme!“ Vrchní komisař uznale pokynul hlavou. Více chvály se od Böhma čekat nedalo.

„Mě to tedy nepřekvapuje, vrchní komisaři,“ řekl Steinke zdůrazněně nezúčastněně, téměř znuděně. „U takového asociálního subjektu… To jsem vám mohl říct předem, že na něho něco najdeme.“

„Pokud jste tak předvídavý, Steinke,“ zamručel Böhm, „tak nerozumím tomu, proč jste se už dávno nestal policejním prezidentem.“

„Já chci jen říct, že prohrabávat se spisy samo o sobě nestačí, vrchní komisaři. Člověk se musí spoléhat i na svůj instinkt.“ Steinke si zabořil palec do hrudi. „Já bych se s vámi vsadil o cokoliv, že ten pobuda byl policii známý. Hned jak jsem viděl ten obličej. Taková zločinecká vizáž, to člověk hned ví, s kým má tu čest.“

„Víte,“ řekl Gräf, „v tomto případě vás váš instinkt patrně zklamal.“

„Jak to? Říkal jste snad, že má…“

„Heinrich Wosniak,“ přerušil ho Gräf, „se v tomto spisu sice objevuje, ale ne jako podezřelý.“

„Ach tak?“ Steinke pozvedl obočí. „Jako co tedy?“

„Jako oběť.“

Böhm spis otevřel. „Žhářský útok,“ řekl. Steinke vstal od svého stolu a přišel blíž.

„Přesně tak,“ potvrdil Gräf. „Heinrich Wosniak byl obětí žhářství, přežil jen o vlásek.“ Odkašlal si. „Mohu poreferovat?“

Böhm souhlasně zavrčel.

„Takže…,“ Gräf nahlédl do svého zápisníku. „Heinrich Wosniak se stal o silvestrovské noci roku třicet jedna obětí žhářského útoku. Sedm mrtvých, tři těžce zranění, z nichž jeden podlehl svým zraněním o pět dní později. Všechno žebráci a bezdomovci. Ten dřevěný barák na Bülowplatzu, ve kterém přespávali, hořel jako pochodeň.“

„To si pamatuji. Psalo se o tom. A jeden z těch přeživších byl náš nový známý…“

„Správně.“

„Neprovedlo to tenkrát nějaké dítě,“ zeptal se Böhm, „co založilo ten oheň?“

Gräf přikývl. „Hannah Singerová. Ročník šestnáct.“

„Hrála si s rachejtlemi, nebo co se stalo?“

„Ne.“ Gräf zavrtěl hlavou. „Nebyla to nehoda. Kolegové sebrali Hannah Singerovou přímo před hořícím barákem. Zápalky, kterými rozdělala oheň, jí ležely u nohou. Měla jich celý kufr, prodávala je.“

„A proč to udělala?“

„To kdybychom věděli.“ Gräf pokrčil rameny a ukázal na spis. „Tady jsou vložené všechny výslechy, které Hannah Singerová tenkrát podstoupila. Jedenáct jich bylo. Ani při jednom neřekla ani slovo. Každý protokol vždycky na jednu stránku. Jenom otázky, žádné odpovědi.“

„Žádný rozpoznatelný motiv?“

„Motiv žádný, ale je tu zajímavý detail: Hannah Singerová je dcerou jedné z obětí.“

Böhm vykulil oči. „Cože?“

„Kolegové se domnívali, že by v tom mohlo spočívat vysvětlení jejího činu. Ale jaké přesně vysvětlení, to nedokázal zjistit ani soud.“

„Neprohřešil se třeba ten otec na dceři?“

„Heinz Singer,“ řekl Gräf, „byl nešťastník, přišel ve válce o obě nohy. Nebyl fyzicky schopen se na komkoliv prohřešit.“

Böhm zamyšleně pokýval hlavou a listoval spisem.

„Snad akt milosrdenství pro zmrzačeného otce.“

„Smrt v plamenech jako milosrdenství? A proč s ním muselo zahynout dalších šest nevinných?“

„Pak tedy možná nenávist. Člověk, který udělá něco takového, musí mít přece důvod.“

„Nebo taky ne. Nebo aspoň ne takový, kterému rozumíme. Psychologický posudek konstatuje u Hannah Singerové paranoidní schizofrenii. Ta malá zřejmě zešílela z života na ulici. Soudce ji poslal do blázince.“

„Psychologie, pche!“ udělal Steinke. „Už když to jen slyším! Takové židovské bláboly! Vrazi patří na popraviště, ne do blázince!“

„Hannah Singerové bylo teprve patnáct, tu by nepopravili ani při úplném přiznání,“ řekl Böhm. „To byste měl jako právník vědět.“

„Zákony se dají změnit.“

„Ano, ale naštěstí ne bez příslušné většiny v Říšském sněmu. A tu momentálně asi nemá nikdo, ani ti vaši nacisté.“

„To se může brzo změnit.“

„Nechte si ty silné řeči, Steinke. Jste kriminalista, nebo jím alespoň chcete být, takže se musíte držet těch zákonů, které právě máme. Ať se vám to líbí, nebo ne.“

„Člověk snad ještě může říct, co si myslí!“

„Velice byste nám usnadnil práci, kolego,“ odvětil Böhm, „kdybyste nám nevyprávěl všechno, co si zrovna myslíte.“

4 

Na jejím stole stál Gereon Rath a díval se na ni tím podivným pohledem. Provokativním a současně uzavřeným, jakoby obráceným do sebe. Hlavně však bylo poznat, že ho fotograf musel překvapit. Fotografie zachycovala Gereona při práci, v mírně pomačkaném obleku, ruce v kapsách kabátu, jak hledí do objektivu spíš nevrle.

Vyfotil ho Reinhold Gräf, asi před dvěma roky, na místě činu někde v Tiergarten. A nyní stála na jejím psacím stole, kvůli kolegyním, které jí tu fotografii minulé léto věnovaly, když bylo Charlyino zasnoubení s Gereonem na prezidiu oznámeno. Dárek, který byl míněn napůl žertem, aby tu novou na oddělení G trošku poškádlil, ale přesto si ho Charly okamžitě vystavila na stole. Nechtěla nikoho urazit tím, že by dárek patřičně neocenila. A svým způsobem se jí ten obrázek také líbil. Reinhold byl dobrý fotograf.

Přistihla se u toho, jak už zase myslí na časy na oddělení A. Tehdy, když často vyrážela do terénu s Reinholdem Gräfem, vyptávala se svědků, někdy i vyslýchala podezřelé. Třebaže tam tenkrát byla zaměstnaná jen jako stenotypistka, ale na to se Wilhelm Böhm neohlížel. Rozpoznal její kriminalistický talent a dával jí patřičně zodpovědné úkoly. Tenkrát ji práce u policie ještě bavila. Tenkrát, když ještě nebyla policistkou.

Nyní nalezla v policejním aparátu své oficiální místo coby komisařka čekatelka, ale čím se zabývala? Lumpárnami mladistvých.

Fotografie, které jí ležely na psacím stole, nechala kriminální radová Wiekingová právě doručit z laboratoře. Na všech snímcích bylo totéž. Holá cihlová zeď, jakých člověk vidí ve Weddingu, Friedrichshainu, Neuköllnu nebo v jiných dělnických čtvrtích stovky. A šikmo přes ni někdo bílou barvou napsal: Německo, probuď se, Židáci, chcípněte! Krasopisem, jako kdyby na to měl všechen čas na světě. A toto heslo někdo přeškrtl červenou barvou a rychlým štětcem pod ně napsal: Německo, otevři oči, Hitler je prdeloksicht!

Charly se musela usmívat už prve, když si tu větu přečetla. Její kolegyně Karin van Almsicková fotografie naopak studovala se smrtelnou vážností, dokonce pomocí lupy.

„Nevím, proč máme hledat jenom ty, kdo napsali tu druhou větu,“ řekla Charly. „V prvé řadě je přece zakázané čmárat na stěny politická hesla a nezáleží na tom, kdo je píše.“

„Jenomže záleží na tom, jakou věc člověk hájí!“ Karin van Almsicková to pronesla s hlubokým úžasem, jako by se divila tomu, že musí Charly vůbec vysvětlovat takovou samozřejmost. „A kromě toho, kam bychom přišli, kdyby každý spratek mohl beztrestně znečišťovat cizí majetek?“

Charly nic neříkala. Spratek. Proto také ty snímky skončily na jejím stole. Protože se politická policie domnívala, že to druhé heslo na zeď napsala nějaká divoká parta a bandy mladistvých spadaly do oboru působnosti Ženské kriminální policie. Političtí měli toho času dost a dost práce s dospělými, jejichž smýšlení se nehodilo k duchu doby.

„Vsadím se, o co chceš, že to byly Rudé krysy. Ty čmáraly po zdech podobné věci už loni v létě.“

Karin van Almsicková projevovala takový zápal pro věc, až se z toho Charly dělalo špatně. S tou svou lupou a v kárované sukni její kolegyně vypadala jako ženská karikatura Sherlocka Holmese.

Rudé krysy, to byla skupina výrostků z oblasti kolem Kösliner Strasse, která příležitostně sváděla neškodné pouliční boje s jinými bandami, ovšem někdy zlobila také SA ve své čtvrti, čmárala na fasády lokálů, kde se scházeli příslušníci SA, nebo jim do nádrží aut lila vodu a sypala písek. Jedna věc se totiž krysám upřít nedala, třebaže se nenechaly svazovat stranickou disciplínou, ani tou komunistickou, která v Kösliner Strasse stále ještě převládala, ani tou sociálnědemokratickou, byly vskutku rudé.

A přesně to bylo Friederike Wiekingové trnem v oku. Charlyina nadřízená se netajila tím, jak moc ji těší, že se nový říšský kancléř jmenuje Adolf Hitler. A že doufá, že se tento kabinet udrží déle než jeden dva měsíce, po nichž poslední říšské vlády většinou padly.

Charly patřila k těm, kdo doufali, že tenhle zlý sen snad brzy skončí. Když však člověk viděl, jakou podporu Hitlerova vláda sklízí už jen v řadách Weibliche Kriminalpolizei – Ženské kriminální policie, vyvolávalo to v něm úzkost. Ovšem WKP nebyla Německo, a už vůbec ne Berlín. Charly si neuměla představit, že by většina Němců u volebních uren v jakékoliv formě potvrdila národní povstání, jak nacisté nazývali banální jmenování svého vůdce říšským kancléřem.

„Rudé krysy, může být.“ Charly pokrčila rameny.

„A co když je skutečně dostaneme? A budeme jim moct něco prokázat?“

„No co asi? Dostanou zasloužený trest.“

„Nebo je horda pomocných policistů zmlátí do fialova.“

„Tak i kdyby. Trocha výprasku jim neuškodí. Když už to zanedbali jejich rodiče, kteří je včas nepřehnuli přes koleno.“

Charly vstala. „Omluv mě,“ řekla a vzala si cigarety, „ale musím si udělat malou pauzu.“

Karin přikývla. „Jestli půjdeš kolem kuchyňky, můžeš dát vařit vodu? Zaliju pak nový čaj.“

„Ale jistě.“ Charly zkusila úsměv, ale měla pocit, že se jí nezdařil.

Kuchyňku sdílely s ostatními kolegyněmi na chodbě a Charly byla ráda, že žádnou z nich nepotkala, když napouštěla do vyboulené konvice vodu a stavěla ji na elektrický vařič. Věděla předem, jaké případy jsou u Ženské kriminální policie zpracovávány. Kriminalita mládeže, dívčí bandy, nezletilé prostitutky a podobné vymoženosti moderní doby. Smířila se s tím, třebaže jí chyběla práce na Gennatově oddělení a záviděla ji Gereonovi. Ale tohle teď? Teď už nešlo o to, že si rozsedí zadek do placata v přetopené kanceláři, ačkoliv by mnohem raději pracovala venku v ulicích, teď šlo o to, že se směšné mladistvé lumpárny musely nafukovat do těžkých politických zločinů. Šlo o pronásledování band výrostků, kteří měli něco proti novému říšskému kancléři a nenechávali si – na rozdíl od mnoha jiných – své názory sami pro sebe, nýbrž je psali po zdech domů.

V kantýně nebyl velký provoz. Charly si z bufetu přinesla kávu a kousek ořechového dortu. Ve skutečnosti na zákusky příliš nebyla, ale tu a tam si kousek dopřála, protože jí to připomínalo staré časy. Málokterá porada u Ernsta Gennata proběhla, aniž by na stole stály dorty. Rovněž i pro tělnatého šéfa oddělení vražd byla Charly něčím víc než jen stenotypistkou, on také dokázal ocenit její kriminalistický ostrovtip.

Proto se jí zdálo, když tak balancovala s podnosem mezi řadami stolů, že si toho muže, který seděl sám u stolu v rohu, tím dortem snad přičarovala. Wilhelm Böhm. Seděl tam u hrnku kávy trochu stranou za sloupem.

„Dobrý večer, pane vrchní komisaři. Smím se k vám posadit?“

Böhm nadskočil, jako by byl přistižen při něčem zakázaném. Jeho podrážděný výraz se však hned projasnil.

„Charly! No ovšem, posaďte se!“ Charly odložila svůj tác a sedla si.

„Dlouho jsme se neviděli,“ oznámila. Böhm přikývl. „To bych řekl.“

Snědla kousek ořechového dortu a málem se rozkašlala. Příliš suché, naprosto nesrovnatelné s dorty u Gennata. Musela se napít kávy, aby mohla zase mluvit. Böhm prolomil ticho. „Jak se vám daří?“ zeptal se.

„Máte u WKP hodně práce?“

Charly odstrčila dort a sáhla po cigaretách. „Jak se to vezme,“ řekla a zapálila si juno. „Převážně rutina. S vyšetřováním vražd se to nedá srovnávat. Teď se staráme o směšné čmáranice na zdech. A děláme, jako by šlo o závažnou kriminalitu.“ Pokrčila rameny a ani nevěděla proč. Snad že se cítila, jako by se musela za svou práci omlouvat.

Böhm pokýval hlavou. „Ano, ano, měřítka se v poslední době patrně posouvají. Dnes mi bylo naznačeno, že nemám vkládat příliš energie do vyšetřování násilné smrti jednoho bezdomovce. Že prý má policie důležitější úkoly.“

„Kdo by něco takového tvrdil? Snad ne Gennat?“ Böhm zavrtěl hlavou. „Nějaký pomocný policista, který vylezl bůhvíodkud. SA-mann, kterého přivolal rozezlený občan, dnes ráno na Nollendorfplatzu. Měli jsme tam nález mrtvoly a já jsem byl na místě se třemi lidmi. Bylo ovšem dost evidentní, že ten člověk nezemřel přirozenou smrtí.“

„Tak tomu přece bylo vždycky, že většina společnosti naší práci nerozumí.“

„Ano, ale tenhle ignorant v hnědé košili si díky našemu skvělému panu Göringovi smí říkat policista. Při vyšetřování něčí smrti je ovšem takový pomocný policista nepoužitelný.“

„To je, s prominutím, nepoužitelný i nejeden ze stálých kriminalistů. Tedy aspoň podle mých zkušeností.“

„Už zase máte pravdu.“ Böhm se zazubil. „Je příjemné slyšet vás takto mluvit, Charly. Připomíná mi to staré časy. Lepší časy.“

„Věřte mi, byla bych ráda, kdyby si mě oddělení A zase vyžádalo k vyšetřování vraždy.“

„Víte přece, že to vaše nadřízená vidí nerada. A kriminální radová Wiekingová je – jak bych to řekl – docela svéhlavá.“

„Nepovídejte!“

Charly zamáčkla cigaretu, dopila poslední hlt kafe a chystala se vstát.

„Máte ještě chvilku čas, Charly? Já… rád bych znal váš názor na jednu otázku. Jedná se o…“ Böhm si míchal kávu, ačkoliv byl šálek prázdný. „Chci říct, jde o holubí trus a… Bože, mluvím jako idiot!“ Lžička s cinknutím přistála na podšálku. „Bude nejlepší, když vám povím celý příběh od začátku. Posaďte se, přinesu čerstvé kafe.“ Charly myslela na svou kancelář, na svou kolegyni, na rostliny v květináčích na parapetu a na nyní již zřejmě vlažný čaj, který pro ni Karin zalila. Přikývla a vytáhla zase cigaretové pouzdro z kabelky.

5 

Na podnosu, který Frieda právě přinášela do salónu, cinkal čajový servis a Rath se necítil příliš svobodně. Ani na kávovém sedánku své matky by si nepřipadal tak nemístně jako ve společnosti těchto dvou pánů. Kromě služebné rodičů Rathových se však v místnosti žádné jiné ženy nenacházely. Muži mlčky přihlíželi, jak jim dívka nalévá do šálků, a mluvit se začalo teprve, když Frieda – propuštěna kývnutím Engelberta Ratha – zase zmizela a zavřela za sebou dveře.

„Děkuji ti za pozvání, Engelberte.“ Muž u okna sedící v nejpohodlnějším křesle si zamíchal čaj a opřel se.

„Ale ovšem, Konrade. Já vím, jak člověku prospěje půlhodina klidu mezi schůzkami. Karneval, předvolební boj – a město také musí někdo řídit.“

„Kdo ví, jak dlouho ještě?“ Jejich návštěvník vyhlédl ven na ulici Siebengebirgsallee, kde parkoval jeho černý služební vůz. Šofér stál u plotu předzahrádky a kouřil.

„Brzy budu mít o dost víc času, než by mi bylo milé, obávám se.“

„Jak to můžeš tvrdit, Konrade?“ Engelbert Rath se snažil chmurnou náladu, která z jeho hosta vyzařovala, přejít úsměvem. „Nejdřív dostanou nacisté vysvědčení při volbách do říšského sněmu, o týden později v komunálních volbách a pak bude po všem. Už v listopadu ztratili milión hlasů, jsou teď na cestě dolů.“

„To by bylo hezké.“ Návštěvník usrkl čaje. „Ne, ne, Engelberte. Moje časy jako primátora skončily. Naše časy skončily. Náckové už si moc vzít nenechají.“

Rath měl obavy, že se hovor bude točit kolem politiky, kolem ní se v případě jeho otce točil vždycky a u tohoto návštěvníka tomu nebylo jinak. Engelbert Rath si patřičně považoval toho, že může Konrada Adenauera počítat mezi blízké přátele. Šlo to přátelství, které bylo v posledních dvaceti letech veskrze prospěšné rovněž jeho kariéře kriminálního ředitele.

Rath vytáhl z kapsy cigaretové pouzdro. Věděl, že otec si z ohledu na nekuřáka Adenauera odpírá svůj oblíbený odpolední doutník.

Přesto si však zapálil overstolzku a díval se z okna. Řidič se už zase posadil za volant černé limuzíny. Venku byla zima, ačkoli ne taková jako v Berlíně.

Engelbert Rath střelil po synovi zlostným pohledem, pak odpověděl Adenauerovi. „Zatím je ještě všechno otevřené, zatím vedeme teprve předvolební boj,“ řekl.

„Z toho důvodu jsi přece před týdnem – a v tomto s tebou naprosto souzním – nepřijal Hitlera, protože přijel do Kolína jako předvolební agitátor, a ne jako kancléř. Proto jsi taky nechal z Deutzského mostu odstranit vlajky s hákovým křížem.“

„Správně. Protože teď jde o to zastávat poslední dny v úřadě jako muž a se ctí.“

Adenauer odložil šálek a vytáhl z kapsy papír. Rozložil ho a ukázal otci se synem. Leták. PRYČ S ADENAUEREM, četl Rath.

„Tohle je jediný volební program, který ta hnědá sebranka má. Rád bych zůstal primátorem i po dvanáctém březnu, ale už s tím nepočítám. Gussie a děti jsem na to už připravil.“ Adenauer si nepřítomně zamíchal čaj.

„Hitlerovi jsme se měli postavit silou,“ řekl, „už před rokem. Teď už je pozdě.“

„Já tvůj pesimismus nesdílím, Konrade! Hitlerův kabinet je kabinetem z Hindenburgovy milosti. Kdyby se hnědí chtěli utrhnout ze řetězu, říšský prezident jim to zarazí. A voliči…“

„Hindenburg je politický pitomec,“ přerušil ho Adenauer. „Stejně jako ten intrikán Papen. My jsme toho pana Hitlera jen zaměstnali, řekl prý ve svém pánském klubu. To by člověk nevěřil, že někdo takový býval dřív v naší straně, tenhle vestfálský otrapa!“

„Naši voliči hnědým hlasy nikdy nedají. Katoličtí voliči jsou věrní Centru!“

„Snad. Zapomínáš ale na ženské. Ty jsou přece všechny za panem Hitlerem.“ Adenauer se podíval z okna, jako kdyby se před Rathovou vilou shromáždily všechny ženy Německa. „Nikdy jsme jim neměli dávat volební právo. Volební právo pro ženy bylo svého času prvním hřebíčkem do rakve demokracie.“

„Já nevím… moje Erika rozhodně nevolí hnědé. A tvá Gussie snad také ne.“

„Volby už tak jako tak moc nezmění. Ulice už dávno patří nacistům. Když to nepůjde jinak, vezmou si, co budou chtít, třeba násilím.“

„Ach, ta politika!“ Engelbert Rath mávl rukou. Budoucnost, v níž by mu jeho těsné vazby na Centrum a Sociální demokracii již nepřinášely žádný prospěch, pro něj byla evidentně nepředstavitelná. Anebo nestála za to, aby na ni člověk plýtval příliš mnoho černými myšlenkami. „Jsou důležitější věci v životě,“ řekl a Gereon věděl, že to tak nemyslí. Pro Engelberta Ratha neexistovalo nic důležitějšího než politika – ta, která prospívala jeho kariérnímu postupu. „Jak se daří Gussie a dětem?“

„Díky. Mají se dobře. Ačkoliv jsou SA stále drzejší. Od té doby, co si hnědé košile smějí hrát na pomocné policisty, se neustále potloukají v naší ulici. Když se jich člověk zeptá, tak tvrdí, že jsou ochranná stráž. Nemohl bys s tím něco udělat?“

„Je mi líto, ale v tomhle mám svázané ruce.“ Velký Engelbert Rath působil najednou notně bezmocně. Na okamžik se fasáda všemocného kriminálního ředitele poněkud odrolila. „SA mají vlastní hlavu,“ řekl, „mají své vlastní velitele a nedají se dost dobře začlenit do hierarchie policejního prezidia.“

„Vidíš, Engelberte, přesně to jsem myslel. Naše časy jsou pryč.“ Adenauer odložil šálek, jako by chtěl tímto gestem podpořit svou poslední větu.

Rath se podíval z okna. Šofér už zase vystoupil, aby si zapálil další cigaretu. Ve služebním voze kolínského primátora to měl zřejmě zakázané.

„A co pan syn? Zase jednou v Kolíně?“ zeptal se Adenauer a Gereon si nejprve neuvědomil, že je otázka mířená na něj osobně. Pak si ale všiml, že se primátor svýma úzkýma indiánskýma očima dívá přímo na něj, a mimoděk se v křesle napřímil. Adenauer ho pozoroval, jako by ho chtěl prosvítit. „Tak vás to přece jen zase táhne k Rýnu?“

„Jen přechodně.“ Rath si odkašlal. „Za nečekanou dovolenou vděčím příliš mnoha přesčasům.“

„A jak se vám líbí Berlín? Už jste si tam zvykl?“ Rath pokrčil rameny a odklepl popel z cigarety.

„Gereon se bude brzy ženit,“ napověděl otec a usmál se. „Bere si pravou Berlíňanku.“

„Tak to jsou novinky! Blahopřeji.“

„Srdečně děkuji, pane primátore.“

„Kde se bude svatba konat? Tady u svatého Bruna nebo u vás v Berlíně?“

„My… ehm… budeme… musíme nejprve…“

„Gereonova nevěsta je evangelička,“ řekl Engelbert Rath a znělo to jako omluva.

„Ano, ano, Berlín.“ Adenauer potřásl hlavou a působilo to, jako by se divil, že vůbec existuje něco takového jako říšské hlavní město. „Takže jste přijel oslavit karneval?“

„Ano, samozřejmě. Chci říct – taky.“ Rath si připadal jako u výslechu. „Především jsem pochopitelně přijel navštívit rodiče.“

„Přivezl jste i slečnu nevěstu? Musíte mi ji příležitostně představit.“

„Já… Ne. Slečna Ritterová pracuje. Je komisařka čekatelka a…“

„Policistka?“

Rath přikývl. „Ano. Velmi dobrá policistka.“

„My už jsme se se slečnou Ritterovou seznámili,“ pospíšil si informovat Engelbert Rath. „Půvabná mladá dáma.“ Na chvilku se odmlčel. „Vyprávěl jsem Gereonovi, že letos konečně zase uvidíme na Růžové pondělí průvod. Díky tvé podpoře, Konrade.“

„Já jsem přece pouhý zprostředkovatel. To kolínští obchodníci a továrníci poskytli velkorysé peněžní dary, jim za to vděčíme.“

„Tvá skromnost tě ctí. Nicméně, na co se chci zeptat, zítra na balkonu radnice… Měl jsem o to požádat s předstihem, ale nečekaná návštěva mého syna překvapila i mě samotného. Nepůsobilo by to moc těžkostí, kdybys…“

„Těžkostí? Jistěže ne. Pro Ratha je na balkoně vždycky místo.“ Adenauerův pohled přelétl z Engelberta na Gereona Ratha. „Bude mi ctí, mladý příteli, pokud nám zítra budete dělat společnost.“

„Ach, děkuji.“ Rath byl tak zmatený, že nedokázal odpovědět nic jiného.

„To je přece samozřejmost.“ Adenauer na něj hleděl svýma úzkýma očima a Rath si v tu chvíli připadal hodnocen jako zboží ve výkladní skříni. „Třeba si pohráváte s myšlenkou, že se jednoho dne vrátíte do Kolína. V těžkých časech, které nás čekají, budeme potřebovat řádné policisty.“

„Budu o tom přemýšlet, pane primátore,“ řekl Rath a věděl, že to nemyslí vážně. Charly do Kolína nikdy nedostane. Ne do blízkosti Eriky a Engelberta Rathových. A ani on sám se vlastně nechtěl vracet. Berlín, to podivné město, které člověku skýtalo tak málo pohody a útulnosti, bylo nyní jeho domovem a už ho nechtělo pustit. Adenauer pohlédl na stříbrné kapesní hodinky, které vytáhl z vesty. „Tak, já musím pokračovat. Můj řidič už je netrpělivý.“ Vstal a podal oběma Rathům ruku. „Bylo mi potěšením, Engelberte. Věř mi, já si umím vážit toho, když se mnou někdo v této těžké době zachovává přátelství.“

Poté, co pán domu osobně vyprovodil primátora k domovním dveřím, stál Rath ještě chvíli u okna. Sledoval, jak řidič otevírá dveře, a zapálil si další cigaretu. Když auto před domem nastartovalo, vrátil se do pokoje Engelbert Rath.

„Nejlepší místo na radničním balkonu,“ řekl Gereon a zhasl zápalku. „Čím jsem si takovou poctu zasloužil?“

„Slyšel jsi, protože jsi Rath.“

„A jaks přišel na to, že stojím o lístek do lóže? Co když dávám přednost žabí perspektivě prostého lidu?“

„Nejde o to, čemu dáváš přednost. Je naší povinností coby demokratů demonstrovat svou přítomnost, zvlášť v těchto časech.“

„Kdo říká, že jsem demokrat?“

„Gereone!“

„A kdo z těch dole, co nás uvidí nahoře na balkoně, to ví? Ti vidí jen hlavy, ty nejdůležitější, které Kolín může nabídnout, včetně Trojhvězdí. Ať demokraté nebo ne, to je lidem jedno. A myslíš si opravdu, že by na radničním balkonu byly vidět jiné hlavy, kdybychom neměli demokracii?“

„Určitě ne hlavu Konrada Adenauera. Slyšels, jak o něm nacisté mluví.“

„Ach, ti si jenom otevírají hubu, to přece známe. Po volbách budou zase takhle malincí. A ty a tvoji straničtí kamarádi budete mít zase navrch.“

„Přál bych si, abys měl pravdu. Konrad to vidí jinak.“

„Adenauer je jenom unavený. A vždycky býval pesimista, to snad víš.“

6 

Páchlo to tam dezinfekcí, voskem na parkety a studeným cigaretovým kouřem. Charly se snažila nemocniční pachy přebít cigaretou a dívala se z okna. Venku v parku se vítr opíral do stromů, až se jejich holé koruny pohupovaly. Wittenauská sanatoria měla velkorysý park, který však v zimě působil spíše bezútěšným dojmem. Léčebny, tak se tomu říkalo dnes, před pár lety se toto zařízení ještě jmenovalo Městský blázinec v Dalldorfu, název, který byl Charly mnohem známější. Tys snad zdrhl z Dalldorfu? pokřikovaly děti na ulici, když chtěly někoho pozlobit. Nebo: Bacha, ať tě nepošlou do Dalldorfu!

Teď ji do Dalldorfu skutečně poslali.

„Oddělení A chce, abyste vyjela do Reinickendorfu a vyslechla jednu dívku,“ oznámila jí Friederike Wiekingová, „duševně nemocnou židovskou žhářku.“

Charly šéfové neprozradila, že o tomto případě již mluvila s Wilhelmem Böhmem, a dokonce i nahlédla do spisu. Na kriminální radové bylo beztoho jasně vidět, že svou podřízenou uvolňuje nerada, avšak ještě víc nerada by odmítla přání vedoucího oddělení vražd Ernsta Gennata. Pro renomé dosud mladé Ženské kriminální policie bylo jedině prospěšné, když byly její kriminalistky žádány také jinými odděleními.

Na cestu na berlínský sever si vzala Gereonův buick, městskou dráhou by to trvalo věčnost. „Ty umíš řídit?“ žasla Karin. Wiekingová trvala na tom, že má vzít kolegyni s sebou. Spíš jako dozor než jako pomoc, tušila Charly, a podle toho také řídila. Karin se krčila na sedadle spolujezdce, byla bledá v obličeji a jednou rukou se držela madla dveří, zatímco tou druhou si jistila klobouk a za celou cestu už neřekla ani slovo. I teď, když seděly v pokoji, který jim vedení ústavu k rozhovoru poskytlo – něco jako návštěvní místnost, na stole stála dokonce váza s květinami –, připomínal odstín její tváře nazelenalý vosk.

Charly otevřela spis pacientky Singerové, tenkou složku, většinu stránek zabíral soudně-psychologický posudek a ten již znala ze spisu, který jí ukázal Böhm. Během všech jedenácti výslechů Hannah Singerová ani nepípla, doopravdy neřekla ani hlásku, lhostejno, kdo ji během několika dnů a týdnů po tom ohni vyslýchal. Už tenkrát zkoušela štěstí jedna kolegyně z WKP, ovšem stejně bezvýsledně jako její mužští kolegové. Což Charly neudivilo, ale ani neodradilo. Listovala posudkem.

Je možné se domnívat, že se zamlklost pacientky zakládá na její extrémně vyhraněné sociální nedůvěře, což je zřetelná indicie pro diagnózu paranoidní schizofrenie. Dalšími symptomy jsou patrné v prohlubující se zpustlosti pacientky, která odmítá jakoukoliv osobní hygienu a musela být rovněž opakovaně nabádána k příjmu potravy, dále jsou to časté poruchy spánku. Převládající depresivní nálada pacientky ukazuje na nebezpečí sebevraždy. Doporučuje se další pozorování. Nelze vyloučit, že zjištěné zneužívání omamných prostředků (morfium) podpořil či snad dokonce zapříčinil propuknutí nemoci a s ní spojené bludy. Důrazně se doporučuje okamžité odvykání.

Charly přemýšlela, co za dívku za chvilku uvidí.

Karin van Almsicková, které se do tváře pomalu vracela barva, si kladla úplně jiné otázky. „Pořád nějak nevím, co tu vlastně děláme,“ řekla a rozháněla dlaní cigaretový kouř. Znělo to jako od ublíženého výrostka, kterého rodiče donutili k návštěvě příbuzných.

„To nám přece Wiekingová vysvětlila,“ odpověděla Charly. „Vyslechnout mladistvou žhářku. Citlivě. Možná najdeme vazbu k aktuálnímu vyšetřování smrti toho bezdomovce.“

„Ano, tomu rozumím. Ale na co se takové holky máme ptát?“

„Jak to myslíš?“

„Tak… je přece blázen. Nikam to nepovede.“

„Nechej to na mně,“ řekla Charly. Usmála se a snažila se, aby to vyznělo spíš mateřsky než arogantně. Zamáčkla dokonce cigaretu. „Umíš těsnopis?“

„Jistě.“

„Tak zapisuj. Mluvit budu já.“

Karin přikývla. Zdálo se, že Charly nijak nezazlívá, že ji degradovala na stenotypistku, naopak, jako by se jí ulevilo, sáhla do tašky a po krátkém hledání z ní skutečně vylovila stenoblok.

Charly se zase sklonila nad složkou pacientky. Docela vespod našla obálku obsahující jedinou fotografii.

Zachycovala vojáka ze světové války v uniformě rezervního poddůstojníka, v jehož pohledu byla určitá vážnost a hrdost, hrdost, že může nosit tuto uniformu. Sloužit vlasti. Jistota, že v této válce zvítězí. Takto muži vypadali, než odtáhli do války. Když se vrátili, vypadaly jejich pohledy jinak, až u příliš mnoha tomu tak bylo: prázdné a mrtvé strašidelné oči. Tak to bylo u jejího otce, tak tomu bylo u mnoha dalších. Pokud se vůbec vrátili. I Heinz Singer vypadal jinak, když se vrátil z války. Charly našla jeho fotografii v policejním spise mezi ostatními oběťmi z Bülowplatzu. Prakticky nikdo z nich neutrpěl popáleniny, udusili se ve spánku a požárníci oheň uhasili dřív, než se mrtvých mohly zmocnit plameny, ale přesto ji fotografie mrtvého Heinze Singera šokovala. Tomu muži chyběly obě nohy. Byly amputovány hned pod kyčlemi.

Jak jiná naproti tomu byla fotografie ve složce pacientky: její otec, než ho válka prohnala mlýnkem na maso.

V souvislosti s fotografií projevila najednou zájem i Karin van Almsicková. Na zadní straně bylo poznačeno datum a adresa ateliéru. 26. srpna 1914. Photographie J. Neumann, Usedomer Strasse 5, Berlin N 31. Charly otevřela zápisník a adresu si zapsala. Když chtěla fotografii zastrčit na místo, všimla si lístku, který prve zůstal i s kancelářskou sponkou v obálce. Heinz Singer jako res. podd. připsal tam někdo kostrbatým písmem a pod tím stála data narození a úmrtí muže v uniformě:

7. 3. 1890 – 1. 1. 1932.

„To je její otec?“ zeptala se Karin. Charly přikývla. „Ten tam taky zahynul.“

„S těmi žebráky a bezdomovci? Poddůstojník?“

„Po válce už nebyl poddůstojník, ale mrzák. Zranil ho granát, museli mu uříznout obě nohy. On…“

Zmlkla, protože se s tichým vrznutím otevřely dveře. Ve dveřích stála ošetřovatelka v naškrobené bílé uniformě, která vypadala asi jako Max Schmeling po změně pohlaví. Vedla za ruku tmavovlasou dívku, která civěla do dokonale vyleštěné podlahy léčebny, aniž by jedinkrát zvedla oči.

Charly vložila fotografii a poznámku zpět do obálky. Ošetřovatelka položila pacientce na ramena své tlapám podobné ruce a postrčila ji do místnosti jako vězně.

„Hannah Singerová,“ řekla, „chtěla jste s ní mluvit.“ Přimáčkla dívku ve světle zelené noční košili na volnou židli u stolu a zůstala stát za ní. Alespoň že jí sundala ruce z ramen.

Hannah Singerová se na ženy u stolu zatím ani nepodívala, její oči byly strnule upřeny směrem dolů, jako kdyby chtěla být sama se sebou, sama se světem, a aby ji za žádnou cenu nikdo nerušil.

„Děkuji vám, sestro…,“ řekla Charly.

„Vrchní sestra. Vrchní sestra Ingeborg.“ Z pohledu, kterým vrchní sestra Ingeborg počastovala pacientku, hovořil štítivý odpor. „Moc od ní nečekejte. Hannah je u nás třináct měsíců a za tu dobu neřekla ani slovo.“

„Ona je němá?“ zeptala se Karin van Almsicková a Charly se na obě ženy hněvala, protože o Hannah Singerové mluvily, jako by s nimi nebyla v místnosti nebo byla hluchá. Jenomže hluchá nebyla, její ruce složené v klíně sebou mírně trhly, když sestra pronesla její jméno, stejně tak její oči. Zornice se mihly vlevo, vpravo a hned zpátky doprostřed.

„Pro to doktor žádný důvod nenašel,“ řekla sestra.

„Spíš si myslíme, že se rozhodla nemluvit.“ Pokrčila rameny. „Já bych taky nemluvila, kdybych spískala to, co ona. Co vám na to mám ještě říct?“

„Smím vás požádat, abyste už nemluvila? Rušíte tím výslech.“

Charly to pronesla přísným tónem směrem k sestře, ale bylo to však adresováno i Karin. Ta měla, zatraceně, zapisovat a držet klapačku! Kolegyně zvedla obočí, sáhla po stenobloku a opřela se na židli. Karin se rychle urazila, ale pak se s ní dalo stejně rychle usmířit. Vrchní sestra Ingeborg však působila jako boxer před zápasem. Možná skutečně byla příbuzná Maxe Schmelinga.

Charly si odkašlala a začala.

„Takže ty jsi Hannah,“ řekla dívce. „Můžu ti říkat Hannah?“

Hannah Singerová neodpověděla, což Charly ani neočekávala. Musela být trpělivá. Pozorně sledovat dívčiny reakce.

„Jeden muž přišel o život,“ pokračovala. „Myslíme si, žes ho znala. A že nám můžeš pomoct.“

Přisunula přes stůl fotografii Heinricha Wosniaka, kterou pořídili na institutu soudního lékařství poté, co mrtvolu umyli a než ji rozřezali. Ten pohled byl docela snesitelný. Nebyla vidět žádná krev, nejhorší byly ty jizvy po popáleninách, ale těch Charly nemohla dívku ušetřit. Podle všeho, co věděla, zavinila tyto jizvy právě Hannah Singerová.

Tmavě hnědé oči se nadále upíraly do podlahy. Hannah je nestočila ani k fotografii, která ležela na kraji stolu přímo před ní.

„Nechceš se na tu fotku aspoň podívat?“ Žádná reakce.

„Heinrich Wosniak,“ řekla Charly.

Oči se mihly k fotografii a zase zpět. Pak zase k fotografii. Nevěřícně.

„Poznáváš ho? On ten oheň tenkrát přežil.“ Hannah zase hleděla do země.

„A teď byl zabit. Na ulici.“ Mlčení.

„Teď jsou skoro všichni mrtví,“ hovořila dál Charly, „skoro všichni ti muži, kteří tenkrát žili na Bülowplatzu. Ve Vraním hnízdě.“

Toto jméno znala z policejního spisu. Vraní hnízdo. Tak svého času té prkenné boudě říkali její obyvatelé, Vrány, banda žebráků a povalečů.

„Teď jsou naživu už jen dvě Vrány. Gerhard Krumbiegel a ty.“

Nad kořenem dívčina nosu se vyrýsovala vráska.

„Víš, kde bychom Krumbiegela našli?“

Charly nebyla z jejího výrazu moudrá, ale jméno Krumbiegel něco vyvolalo. Ten muž nebyl k nalezení. Druhý přeživší ohně na Bülowplatzu neměl žádnou stálou adresu, už hodně let ne. Jeho a Heinricha Wosniaka mohla kriminální policie vyslechnout pouze díky tomu, že oba přeživší leželi ještě několik dní v nemocnici s popáleninami, které si přivodili, když se snažili prorazit hořící stěnu boudy. Teď už se ten muž nedal vyhledat tak jednoduše. Nevěděli ani, jestli je ještě vůbec v Berlíně. A jeho fotografii také neměli.

„Snad nám o Wosniakovi poví něco on, když ty nechceš.“

Mlčení.

„Bylas přece jednou z Vran, že?“

Oči Hannah Singerové se na Charly na zlomek vteřiny podívaly. Hovořil z nich potlačovaný vztek. A protest, kdoví proti čemu.

„Tys nebyla Vrána?“ Charly se snažila zachytit dívčin pohled, což se jí na kratičký okamžik podařilo. „Žilas ale u nich, pokud vím. Se svým otcem.“

Už to bylo pryč. Hannah se zase dívala do země.

„Nezacházely s tebou dobře, ty Vrány, že? Muselas pro ně žebrat…“

Mlčení.

„Společně s otcem…“

Charly udělala odmlku i po této větě. Nechtěla dívku neustálým doptáváním a neústupností vystavovat nátlaku. Přinejmenším z ní už vymámila určité reakce, což skýtalo naději. Hluchá Hannah Singerová určitě nebyla.

„Proč jsi založila ten oheň? Chtělas ty muže doopravdy zabít? Nebo je jen postrašit? A potom se to hrozně zvrtlo…“

Charly otevřela obálku ze složky.

„Tvůj otec tenkrát zahynul,“ řekla. „Tos přece nemohla chtít. Pověz mi, proč jsi to udělala.“

Vzala fotografii Heinze Singera a posunula ji přes stůl, až se ocitla vedle snímku Heinricha Wosniaka.

„Anebo jsi právě to chtěla? Tys ho chtěla… vysvobodit? Protože už neměl sílu žít dál takhle?“

Podruhé od chvíle, kdy vešla do místnosti, Hannah Singerová zvedla hlavu. Stále se vyhýbala pohledům ostatních, její oči hleděly do země, do stěny, do stropu, na desku stolu a na vázu s květinami, ale nikdy na žádnou z trojice žen, které se nacházely v návštěvní místnosti spolu s ní. Stále znovu se však vracely k fotografii na stole, k obrázku fešného vojáka ze světové války. Pak na něm ulpěly nastálo.

Charly se zdálo, že vidí slabé chvění, sotva znatelné, jako stromy, které se chvějí ve větru, aniž by kývaly větvemi. A pak spatřila v dívčině klíně dva tmavé flíčky, dva tmavě zelené body na světle zelené látce noční košile, které se pozvolna zvětšovaly. A zjistila, že z dívčiny brady to odkapává jako z rozbitého vodovodního kohoutku.

Slzy.

Hannah Singerová plakala.

Plakala tiše, ale plakala tolik slzí, jako kdyby chtěla vyplakat všechno, co se tam za čtrnáct měsíců nahromadilo. Chvění zesílilo, vypadalo to jako zemětřesení, které se pomalu rozbíhá, jako by tam celou dobu číhalo, ukryté v tom drobném těle, netušená síla, která se po příliš dlouhém zadržování nacházela těsně před explozí. A potom, v mžiku, tak rychle a nečekaně, že s tím nikdo v místnosti nepočítal, dokonce ani hřmotná vrchní sestra Ingeborg, vystřelila Hannah pravou ruku, rychlým pohybem popadla fotografii otce a přitiskla si ji k hrudi.

„Ten obrázek je tvůj?“ zeptala se Charly.

„Ta fotka jí nepatří,“ řekla sestra, „ta se našla ve věcech jejího otce.“

„Takže přece patří jí.“

„Četla jste ten posudek? Ta nestvůra podpálila boudu se svým otcem! Zaživa. Myslíte, že si zaslouží po něm cokoliv zdědit?“ Tyčila se nad Hannah. „Vrať to,“ řekla ryčným hlasem. „Okamžitě! To není tvá fotka.“

Dívka se choulila na židli, jako kdyby se chtěla schovat do šnečí ulity.

„No tak, dej to sem!“

Sestra netrpělivě pokynula ukazovákem a prostředníkem v požadujícím gestu, ale Hannah se nepohnula, a než mohla Charly něco říct nebo jinak zasáhnout, přešla vrchní sestra do akce a snažila se dívčinu pravici svírající fotografii vypáčit násilím.

Dívka se schoulila ještě víc do sebe a tiskla si fotografii oběma rukama pevně k hrudi.

Pusťte to děvče přece, něco v tomto smyslu chtěla Charly právě říct, avšak než procitla ze své strnulosti, zazněl hlasitý výkřik, tak pronikavý, že si chtěla instinktivně zacpat uši.

Hannah Singerová zaječela na surovou sestru z bezprostřední blízkosti, křičela jí rovnou do ucha a sekla ji nehty levé ruky šikmo přes obličej.

Vrchní sestra Ingeborg si sáhla na podrápaný obličej, a než se tři ženy vzpamatovaly, dívka se vymrštila a rozběhla se, jako by jí šlo o život. Ještě než se Hannah dostala ke dveřím, zapískala vrchní sestra Ingeborg na svou píšťalku, rozběhla se dva tři kroky a odrazila se ke skoku. Vypadalo to, jako když se fotbalový brankář vrhne po kopnuté penaltě.

Sestra popadla Hannah za kotník, sevřela ho oběma rukama a strhla křehkou dívku na zem.

Hannah křičela a zmítala sebou, ale to jí nepomohlo. Charly vstala a chtěla jít k ní, nerozhodná, jak má zakročit. Správně by měla sestře pomoci prchající dívku zkrotit, ale instinkty jí radily přesný opak. Chtěla vrchní sestru Ingeborg od toho ubohého stvoření, které leželo zavalené pod ní, odtrhnout, chtěla Hannah pomoct.

Než se mohla rozhodnout, rozletěly se dveře a do místnosti vešli dva muži v bílých pláštích. Rychle vyhodnotili situaci a vrhli se na dívku, které zbyl už jen křik. Zatímco jeden ze zřízenců přimáčkl Hannah paže nad hlavou k zemi a druhý jí celou svou vahou držel kopající nohy, vypáčila vrchní sestra Ingeborg dívce z ruky fotografii.

Fotografie, která to celé způsobila, válečný portrét Heinze Singera, byla ošklivě pomačkaná, ale ne roztrhaná. Vrchní sestra Ingeborg ji třímala v pravici a dívala se na ni jak na vítěznou trofej, načež ji vrátila zpátky do obálky.

Dvěma zřízencům se spojenými silami podařilo nacpat Hannah Singerovou do svěrací kazajky, kterou přinesli s sebou. Zdálo se, že jim to snad dělá radost, jeden z nich měl při utahování popruhů ve tváři skutečně jakýsi spokojený škleb. Muži vyvlekli křičící dívku ven. Hannah zřejmě mířila do polstrované cely. Nebo co tu vlastně se vzpurnými pacienty dělali. Charly na to radši ani nechtěla myslet.

Nemohla si tím být jistá, ale z nějakého důvodu měla pocit, že sestra čekala jen na tuto příležitost, aby pomatené dívce ukázala, kdo je tady pán. A taktéž těm dvěma policistkám, které se opovážily narušit zaběhaný denní řád léčebny Wittenau.

Snad by pro to tady bylo skutečně i nadále vhodnější pojmenování blázinec. Tedy určitě pro někoho jako byla vrchní sestra Ingeborg, která vypadala, jako by tu pracovala už nejméně dvacet let.

„Obávám se, že váš výslech skončil,“ řekla sestra s kyselým úsměvem. „Říkala jsem vám hned, že z ní nic nedostanete. Je úplně zaseknutá.“ A pohled, kterým obdařila Charly, říkal ještě něco: Kdyby nebylo tebe, měli bychom tady svůj klid. Proč jsi musela to ubohé dítě tak rozrušit?

„Co… co se s ní teď stane?“ zeptala se Charly.

Vrchní sestra Ingeborg pokrčila rameny. „Ze všeho nejdřív se musí uklidnit. O všem ostatním rozhodne doktor.“

A její výraz dával tušit, že doufá, že doktor nařídí nějakou pokud možno bolestivou léčbu.

7 

Rath stál úplně vzadu a skoro nic neviděl. Rozhodně neviděl nic z toho, co se odehrávalo dole na Alter Marktu a kvůli čemu tady vlastně byli: řazení průvodu o Růžovém pondělí. Viděl jen štíty domů na východní straně náměstí a nad nimi olověné, těžké nebe, dole slavící dav si mohl jen představovat na základě akustických vjemů. Nejdůležitější osoby Kolína stály natěsnány na sebe v několika řadách na příliš malém balkonu, lidé, mezi něž nepatřil a nikdy patřit nechtěl. Na rozdíl od otce, který se dostal o dvě řady dopředu. Vedle svého přítele Konrada, který shlížel na dav přímo od zdobného kovaného zábradlí, však ani Engelbert Rath nestál, toto místo bylo vyhrazeno Trojhvězdí, které vzalo primátora, známého svým vlažným vztahem ke karnevalu, mezi sebe. Z prince Franze Rath viděl pouze dlouhá paví pera pohupující se do rytmu hudby. Princ Adenauerovi uctivě poděkoval, že se průvod navzdory hospodářské situaci vůbec mohl uskutečnit.

Nyní z reproduktorů zase drnčel nevyhnutelný Willi Ostermann, lidi se zaklesli lokty a pohupovali se do rytmu. Rathovi nezbylo nic jiného než se přidat. Ne, že by měl něco proti pohupování nebo snad dokonce proti celému karnevalu, ale ne v této společnosti, ne s těmito lidmi, kteří si dokonce v Růžové pondělí dávali záležet především na tom, aby pracovali na dobrých známostech a na svých dovednostech v kolínské sportovní disciplíně s názvem známe se a pomáháme si. S Paulem by byl ve správné společnosti, s ním a se starými kumpány u Dómu, tam bylo jeho místo.

Teď však stál na balkoně na zadní straně radnice a kolébal se tu s lidmi, které vůbec neznal. Vlevo přehnaně nalíčená, plnoštíhlá dáma se žlutými slaměnými copy, v červeno-bíle kárované blůzce a modrém dirndlu, vpravo pán v klotových rukávech, který se tvářil, že by se mnohem radši zahákl přímo s tou baculkou po Rathově levém boku.

Sotva Ostermann skončil svou píseň, začal se šířit neklid, vládci karnevalu, kteří se představili veřejnosti teprve před pár minutami, měli naspěch, aby se dostali z balkonu, byl čas na průvod, Princův vůz čekal. Pánové v černých oblecích a bláznovských čepicích doprovázeli Prince, Pannu a Sedláka do sálu vzadu, který byl plný slavících lidí. Rath spojil svého souseda s plnoštíhlou dámou, zamumlal omluvu a připojil se k družině Trojhvězdí. Sešlo se po schodech a už stáli venku na Alter Marktu. Zatímco bylo Trojhvězdí vítáno bouřlivým jásotem, Rath se vytratil a vmísil se do davu. Podíval se na hodinky. Měl ještě čas procpat se za Paulem a ostatními k Dómu, dokonce měl čas i na to, aby se zbavil té stupidní čapky a pořádně se převlékl.

„Tohle má představovat co? Krátkozrakého Žida?“ Takto se otec zeptal, když se Rath ještě v Klettenbergu chystal na cestu. Po krátké diskuzi zmizel gumový nos zase v kapse kabátu a Rath si nasadil čapku, kterou mu otec podával.

V davu se dalo pohybovat jen pomalu a Rath doufal, že si otec prchajícího syna nevšimne. Všude na náměstí už se chystaly vozy a skupiny masek do výchozích pozic. Na celé té slávě byl vidět obecný nedostatek peněz. Žádný z vozů nebyl vyšší než tři metry, nic skvostného, všechno vypadalo jako stlučené na poslední chvíli – což vlastně asi odpovídalo skutečnosti. Karneval jako kdysi, znělo heslo, ale nic moc historického tu k vidění nebylo, všechno spíš působilo, jako kdyby Kolíňané vzpomínali na doby, kdy jejich karneval nebyl veden slavnostním výborem, nýbrž vycházel přímo z lidu.

Rath se procpal mezi několika červenými uniformami, nacházel se přímo pod balkonem a odvážil se vzhlédnout vzhůru. Z Engelberta Ratha byla vidět jen bláznovská čapka, Konrad Adenauer však stál hned u zábradlí a kolébal se s netečným výrazem s ostatními. Primátor neměl kostým, měl však svůj primátorský řetěz. Jejich pohledy se na kratičký okamžik setkaly. Rath nevěděl, zda ho Adenauer poznal, ale cítil se jako přistižen při činu a uhnul hned pohledem. Nejvyšší čas uniknout špatnému svědomí ztělesněnému otcem stojícím na balkoně.

Zdálo se, že se průvod dává do pohybu, výkřiky Alaaf se množily, stejně tak jekot dětí po karamelách, ovšem najednou se do toho začalo místit něco, co tam nepatřilo. Rath pořádně nerozuměl, co se volalo a kdo to skandoval, ale bylo to rušivé, a potom spatřil dobrý tucet hnědých košil, které se slavícím davem protlačily až pod radniční balkon. V první chvíli pomyslel na originální skupinovou masku, ale pak uviděl ty vzteklé výrazy. Tihle to mysleli vážně, bez diskuze, tihle chtěli provokovat. Teprve, když začalo provolávání Alaaf utichat a zaniklo ve směsici hlasů docela, bylo rozumět, co SA-manni křičí.

„Adenauer an die Mauer!“ Adenauer ke zdi!

Rath si nejdřív myslel, že se přeslechl, ale hnědé košile to hulákaly dál, nebylo pochyb.

„Adenauer an die Mauer!“

To snad ne! Ještě k tomu o Růžovém pondělí!

Oddíl SA již stál blízko balkonu, muži v uniformách drze civěli vzhůru na primátora města Kolína a dál stále hlasitěji skandovali tu větu, která na Ratha působila spíš dojmem nestoudnosti než hrozby. Adenauerův výraz zůstával nehybný jako vždy. Dělal, jako kdyby ty mladé muže vůbec neslyšel, jako kdyby jejich řeč nebyla řečí jeho generace, jako kdyby bylo jednoduše pod jeho úroveň na něco takového reagovat.

Engelbert Rath, který se přesunul blíž zábradlí, vypadal mnohem nervózněji než Adenauer a Rath tušil proč. Tam dole stáli dva pořádkoví, kteří se ještě před chvílí nechali olíbávat děvčaty v kostýmech, a evidentně se nechystali jakýmkoliv způsobem zakročit. Stejně jako primátor předstírali, že vůbec nevnímají, co se tam děje. Třebaže to nešlo přehlédnout a už vůbec ne přeslechnout. Rovněž masky projevily strach z hnědých košil, rodiče odváděli děti, jako by se obávali, že se připletou do bitky. Z tváří lidí bylo znát, že toto narušení průvodu nikdo neschvaluje, ale postavit se nacistům se také nikdo neodvažoval. Jenže kdo jim to mohl zazlívat, když nezasáhla ani policie?

Rath se procpal davem zpátky pod balkon, aby něco podnikl. Ačkoliv Adenauera neměl zvlášť v lásce, tak co si tu SA dovolovaly, přesahovalo všechny meze. Než však mohl zakročit, byly hnědé košile obklíčeny muži v červených uniformách. Skandování umlklo, došlo ke krátké, ale prudké slovní půtce, z níž Rath mnoho nerozuměl, a pak se SA-manni klidili doprovázeni opovržlivými pohledy slavících, kteří aplaudovali červenokabátníkům.

„Naší kolínské rudobílé gardě třikrát hromové Kölle…“

„Alaaf,“ odpověděl dav. Třikrát a hromově.

Rath vzhlédl k balkonu. Skutečně to byl Adenauer, který karneval zrovna nemusel, kdo provolal Rudým jiskrám slávu.

„Vy to tady v Kolíně máte dobré,“ řekl Rath jednomu ze strážníků, kteří prve nezasáhli. „Vy máte jako pomocné policisty Rudé jiskry, u nás to dělají SA a Stahlhelm.“

„Co chcete, člověče?“ vyjel na něj modrý.

„Správně se máte ptát: ‚Co chcete, kolego‘,“ řekl Rath a měl pocit, že musí vytasit služební průkaz, aby ho tento nedůtklivý spoluobčan neodvedl na policejní prezidium. „Kriminální policie Berlín.“

Strážník se tvářil podezřívavě, ale pak Rathovi průkaz vrátil.

„Tak se dobře bavte, pane komisaři,“ řekl a zasalutoval.

„Nápodobně,“ odvětil Rath, aniž by to tak myslel.

8 

Berthold Weinert seděl zabalený v teplé dece ve svém podkrovním pokoji v Schumannstrasse, usrkl čas od času ze sklenice grog a tupě hleděl na list papíru v psacím stroji, když tu zvenčí zaslechl vytí sirén. Kromě slov KAPITOLA XIV nahoře na stránce ze sebe ještě nic nevyplodil. Pracoval na svém rukopisu každou volnou minutu a měl těch volných minut víc, než mu bylo milé. Nebýt románu, jeho starý psací stroj značky Remington by se některé dny vůbec neprobral k životu, tak málo zakázek mu přicházelo. Časy byly zlé, mnoho reportáží se mu vůbec nepodařilo udat, a když přece, neplatily redakce zdaleka tolik jako před dvěma, třemi nebo dokonce čtyřmi roky. Musel se vzdát dokonce svého zařízeného pokoje v Charlottenburgu a nastěhovat se do této levné podkrovní cimry. Uprostřed léta – když ještě nevěděl, jak chladno tady nahoře může být v zimě.

Jeho román, který po nezfilmovaném scénáři a jen málo úspěšné, avšak přeci jen vydané populárně naučné knize o vzducholodi Graf Zeppelin, začal před rokem psát, byl ve své podstatě jen takovým opatřením, kterým sám sobě, svému psacímu stroji a hlavně své bytné namlouval, že má stále ještě spoustu práce. Hloupé na tom bylo jen to, že mu za psaní románu nikdo neplatil. Tedy ne okamžitě. Nakladatelství, které by mu poskytlo zálohu, Weinert ještě nenašel.

Proto se tedy, když uslyšel hasiče, nemusel dlouze rozmýšlet, odložil sklenici s grogem a sáhl po telefonu. Černý aparát byl jediným luxusem, který si ještě mohl dovolit. Musel si ho dovolit, aby se rychle dostal k informacím. Sirény zněly směrem z požární stanice v Linienstrasse, ani ne kilometr od jeho bytu, slyšel, jak jejich zvuk sílí, zdálo se, že první zásahové vozidlo je už v Karlstrasse.

Toho muže, s nímž potřeboval mluvit, měl na drátě v mžiku.

„Nazdar Siggy! Tady Berthold. Copak se u vás děje?“ Když mu muž na druhém konci sdělil místo zásahu, věděl Weinert, že román může klidně vyjmout ze stroje. Dopil grog, zastrčil do kapsy blok a tužku, oblékl si kabát, šálu, popadl rukavice a klobouk a vydal se na cestu. Vyrážet za hasiči, kteří se řítili k zásahu, bylo něco jako profesionální instinkt. Už párkrát z toho vzešel příběh, ačkoliv častěji se jednalo o planý poplach, nebo byli hasiči tak rychlí, že ty nepatrné škody, které oheň stačil napáchat, nestály ani za řádek v novinách. Tato záležitost však vypadala na zaručený příběh, otázkou zůstávalo jen to, jak velké to celé bude. Tohle vždycky souviselo s velikostí požáru. A s místem, kde hořelo.

Na ulici ho přivítal mrazivý východní vítr. Weinert si natáhl rukavice, utáhl si šálu a nasedl na kolo. Vítr byl tak prudký, že ho na Kronprinzenbrücke málem shodil z kola, přesto mu to do Alsenviertelu a na náměstí Republiky netrvalo ani pět minut. U západní strany Říšského sněmu, mezi hlavním portálem a Bismarckovým pomníkem, již stála první hasičská auta.

Weinert opřel kolo o strom a rozhlédl se. Hasiči, kteří rozmotávali hadice, strážníci, kteří drželi zvědavé chodce v bezpečné vzdálenosti. Žádné zátarasy tam nebyly, tudíž se vrhl rovnou doprostřed toho zmatku, předstíral, jako kdyby sem patřil, pozdravil jednoho z hasičů a snažil se zjistit, kde hoří. Jedno okno hned vpravo vedle hlavního portálu vypadalo, jako by se v něm mihotala záře ohně, a právě k tomuto oknu zrovna přistavili žebřík. Řinčelo sklo, jak jeden z mužů sekerou rozbíjel okenní tabulky. Weinert si nebyl úplně jistý, ale hádal, že se za tím oknem nachází parlamentní restaurace, tam sám nejednou s různými politiky seděl, tenkrát v lepších časech. Vypukl snad požár v kuchyni?

Na tom nezáleželo, oheň v Říšském sněmu stál určitě alespoň za krátkou zprávu, a pokud hasiči nebudou hasit příliš rychle, kápne z toho dokonce i větší reportáž. Lhostejno, po čem bude poptávka, Berthold Weinert o tom napíše. Vzal to po schodech na příjezdovou rampu před hlavním portálem dosti spěšně, ale ne zbrkle, a nadále se snažil vypadat pokud možno jako úřední osoba, třeba jako vyšetřovatel požáru od kriminální policie. Znal přece od Gereona, jak se takhle policajti dovedou tvářit. Přitom mu přišlo na mysl, že mu ctěný pan Rath, jeho někdejší soused, už dlouho nepodstrčil žádný zajímavý příběh.

Některým lidem se prostě dařilo až moc dobře.

Weinert ještě nebyl u žebříku, když tu něco přitáhlo jeho pohled vzhůru, jako nějaký magnet, a on uviděl skleněnou kupoli trůnící nad mohutnou budovou Říšského sněmu najednou zazářit, jako kdyby v ní někdo rozsvítil obrovskou žárovku. Všichni v dohledu, ať už hasiči, policie nebo čumilové, byli tou podívanou také fascinováni a na vteřinu ustrnuli, aby se jich hned nato zmocnil ještě horečnatější spěch.

Přijížděly další hasičské vozy, některé byly hned odesílány k opačným stranám budovy. Policie začala uzavírat celý prostor, protože se sbíhalo stále víc a víc zvědavců – zpráva, že Říšský sněm hoří, se rozkřikla skutečně rychle. Tou dobou už se to ani nedalo přehlédnout, tak jasně kupole zářila do mlhavé zimní noci. Záře plamenů se odrážela dokonce i na zlaté Viktorii na Vítězném sloupu a přenášela tuto zprávu i do vzdálenějších čtvrtí: Říšský sněm hoří!

Weinert doufal, že na místě zatím nebude moc kolegů, potřeboval exkluzivní informace, bez kterých svou reportáž, jakkoliv velká tato věc bude, prostě neprodá. Ti rafani v redakcích si svá teritoria žárlivě střežili.

Škubl sebou, když uslyšel břinkot skla a hukot jakoby z jiného světa. Zaklonil hlavu. Plameny dosahovaly do kupole a olizovaly zevnitř sklo, které se začalo tříštit, jedna tabule za druhou.

To jen posílilo jeho rozhodnutí dostat se do budovy. Jelikož byl hlavní vstup zamčený, chvátal dál, zase dolů po rampě a k jižní straně, kde se nacházel vchod pro poslance, před kterým nejednou málem zapustil kořeny, aby z některého z politiků vymámil komentář k nějakému tématu.

Nyní tam stála hasičská auta. Hasiči seskakovali z vozů, rozmotávali hadice a připojovali je k hydrantům.

Dveře jižního portálu již byly otevřené.

Weinert překročil hadice a odhodlaně vešel dovnitř, okolo osiřelé kukaně vrátného a nahoru do hlavního podlaží. Pach požáru byl stále intenzivnější. Ve foyer již někdo rozsvítil, takže se dobře orientoval. Stačilo jen sledovat hadice. Čím víc se blížil k zasedacímu sálu, tím víc narůstal žár. Omotal si přes nos a ústa šálu, aby vdechoval méně kouře.

A pak se dostal k sálu, v němž se poslanci v uplynulých letech většinou dohadovali úplně zbytečně, protože jednotlivé vlády si s Hindenburgovým požehnáním stejně dělaly, co se jim zlíbilo.

Berthold Weinert tam chvilku ohromeně stál. Na svoje dětství, kdy ještě býval zbožný, si moc dobře nevzpomínal, ovšem pokud měl tenkrát nějakou představu pekla, tak muselo vypadat nějak takhle.

Mléčné sklo létacích dveří dávno puklo a skrze skleněné střepy, které zůstaly trčet v rámech, hleděl na jednolitou ohnivou stěnu. Ne, to bylo víc než jen stěna: celý obrovský sál jako by byl stvořen jen z ohně. Tah vzduchu směrem k požáru jako by Weinerta nasával, musel si přidržovat klobouk, dokonce měl pocit, že se sám bude muset něčeho chytit, aby ho to nevtáhlo do plamenů.

Hasiči udržovali bezpečný odstup. Voda z několika hadic tryskala pod vysokým tlakem zničenými dveřmi do sálu, ale žár spíš vzrůstal.

Nikdo na něj nedbal, muži měli víc než dost práce s hašením. Ozvalo se hlasité zapraštění a zřítila se část dřevěného obložení. Tisíce jisker vylétly jako armáda rozzuřených světlušek. Vejít do sálu bylo nejen životu nebezpečné, bylo to už dokonale nemožné.

Weinert viděl dost a otočil se k odchodu. Teď bylo nutné příběh prodat, než ho někdo předběhne.

Na schodišti potkával hasiče, kteří rozvíjeli další hadice. Na úrovni vstupu nebyl žár téměř cítit, o tom, co se děje hlouběji v budově, svědčil pouze pach spáleniny. Pot na jeho pokožce v únorové zimě pomalu vychladal a nepříjemně zábl.

U jižního vstupu byly telefonní kabinky a Weinert k nim zamířil. Sundal sluchátko z vidlice a přiložil ho k uchu. Telefon zatím fungoval, tak do něj hodil minci a nechal se spojit s vydavatelstvím Scherl. Tam mu nakonec platili ještě nejlépe, navíc dobře vycházel s Hefnerem, který byl výkonným redaktorem deníku Tag, a přesně tento muž byl momentálně zapotřebí, protože budou muset pořádně překopat ranní vydání, až Hefner uslyší, co pro něj Weinert má.

„Tady Weinert,“ ohlásil se, když ho přepojili. „Říšský sněm hoří.“

Hefnerovo překvapení se drželo v mezích. „To už dávno víme. Už jsme tam kohosi poslali.“

„Já se ale vsadím, že se váš reportér, na rozdíl ode mě, nenachází v budově.“

Víc říkat nemusel, Hefner ho nechal spojit se zapisovatelkou, které nadiktoval svou reportáž přímo do sluchátka. Sám žasl, jak plynule a úderně formuluje, ale tak tomu bylo vždycky, když se ho zmocnila reportérská horečka. Tato reportáž bude mít dopad a doufal, že ho postaví zpět na nohy, nebo mu snad přinese zpátky pozici reportéra, kterou mu před třemi lety vzali.

Do budovy proudili další a další hasiči, vybíhali po schodech, aniž by žurnalistovi u telefonu věnovali pozornost. Jejich uštvané, téměř zděšené tváře pomáhaly Weinertovi trefit ten správný tón.

Byl se svým líčením již téměř u konce, když tu do budovy vešla skupina civilistů. Jednoho z nich znal. Tlustý muž v plášti, černém klobouku a s rozzuřeným výrazem byl pánem Říšského sněmu. Hermann Göring, od nedávna říšský ministr bez portfeje a komisární pruský ministr vnitra.

V tu samou chvíli, kdy Weinert tlouštíka poznal, byl sám také spatřen. Göringovy oči zasršely, třemi čtyřmi kroky byl u telefonní kabiny, chytil novináře za límec a vyvlekl ho ven.