Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ VI

1461–1471

Za časů Jiřího z Poděbrad

Autorská spolupráce Alena Vondrušková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2017

© Alena Vondrušková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8040-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8041-4 (mobi)

Mé ženě Aleně 

Prolog 

„Čím začneme?“ zeptal se můj ctnostný katolický bratranec Petr, pečlivě na stůl rozložil své poznámky a důležitě zvedl prst na znamení, že hybatelem našeho snažení je on, stejně jako je katolická víra tím, co ovládá křesťanský svět. My, protestanti, jsme jen trpěni, neboť svou víru pijeme z jejich studnice. Ve skutečnosti je to ale obráceně. To my se vrátili k pravdě evangelií, kterou katolíci tak pokřivili.

Když jsme byli mladší, hádali jsme se o tuhle zjevnou pravdu vášnivě, a jednou jsme si dokonce vjeli do vlasů. Teď by to šlo asi těžko, protože já jsem skoro holohlavý a můj bratranec má vlasů taky už jen pár. A všechny bělostné jako sníh.

Ale to, že bychom na sebe teď už ruku nevztáhli, není samozřejmě ve vlasech. Sblížila nás společná práce na kronice rodu Prokopů. Navzdory tomu, že se Petr chová občas nadutě a zvedá důležitě ten svůj protivný prst, vím, že mi rozumí. A já jemu taky.

Naše víry nejsou od sebe tak vzdálené, jak se nám někdy snaží namluvit naši faráři. Pro ně je to chléb, katolický farář musí spílat protestantskému kazateli a ten zase jemu, protože čím více oveček stádo má, tím bohatší je pastýř. Ale my, kteří jsme ovcemi v tom stádu, žereme ze stejné pastviny tutéž trávu, máme radost ze stejného slunce a hrozí nám stejní vlci.

Tohle jsme pochopili oba, když jsme se ponořili do studia dějů uplynulého století. Tehdy se proti sobě postavili naši předkové s meči v rukách a bojovali o to, zda je správné, aby laici přijímali při bohoslužbě stejně jako kněží krev Páně z kalicha, či jen tělo Páně. Bohužel i dnes se najdou lidé, kteří jsou ochotní si kvůli téhle záležitosti rozbíjet navzájem lebky a nenávistně po sobě plivou.

Jistě, člověk má mít svou víru a má ji neochvějně hájit, ale hájit by ji měl argumenty a nikoli klackem. Jen hlupák chce zakroutit krkem jinému člověku pouze proto, že nosí v srdci odlišnou víru. Všichni jsme přece děti boží a náš Stvořitel jistě nechtěl, abychom trpěli proto, že hledáme tu nejlepší cestu k Němu. A už vůbec nechtěl, abychom se nenáviděli a ubližovali si.

On to rozhodně nechtěl, ale chtějí to naši panovníci a naše církve, protože ti nejsou výtvorem božím, ale lidským. Mám dokonce podezření, že na jejich vzniku se musel tajně podílet i ďábel. Panovník je prostě panovník, s tím nic nenaděláme. A církev je pouhý úřad. Opravdu, víc to není, protože papež není Kristus, i když se tak někdy tváří!

Stejně tak úředník není panovníkem! To říkám s plnou odpovědností, protože jsem býval notářem, a tak vím, jak to na radnici chodí. Ví to i můj bratranec. Ten býval městským písařem. Vlastně proto jsme začali psát naši kroniku, protože oba víme, jakou moc má pravda, pokud ji člověk zapíše. Bohužel, stejnou moc má i lež. Proto by měl každý pečlivě zvažovat nejen to, co říká, ale hlavně co napíše.

My dva popisujeme jen to, co se opravdu stalo. Někdy se sice o smysl událostí pohádáme, ale to je správné. Protože výklad skutků našich předků, to není jen soupis dat a událostí, je to hledání morálky, tolerance, velkorysosti i hamižnosti. Na to může mít každý jiný názor. Ale i když se občas neshodneme, ctíme se. Protože tak se chovají moudří mužové.

„Danieli, o čem přemýšlíš?“ vytrhl mne z úvah můj bratranec.

„O tom, jak těžká práce je být kronikářem.“

„To jistě je,“ souhlasil Petr. Ale překvapil mne, protože dodal:

„Ovšem dobývat chléb vezdejší v potu tváře je mnohem těžší. Buďme rádi, že jsme zámožní, takže máme co jíst a pít a můžeme se věnovat jen naší kronice. Mimochodem, koláče tvá snacha dneska neupekla?“

Usmál jsem se a donesl ošatku. Petr zatím otevřel novou, nepopsanou knihu. Právě totiž začínáme psát šestý díl. Volumen sextus.

Rok Páně 1461 

„Předešlý díl jsme zakončili tím, že vynecháme několik událostí roku Páně čtrnáctistého šedesátého, protože ty vlastně předznamenávaly děje, o kterých budeme psát nyní,“ pokračoval můj bratranec, když nejprve snědl dva koláče. Je systematický, takže vždycky si vezme jako první tvarohový a teprve po něm makový.

Uchopil do ruky poznámky a na okamžik zaváhal. Já vím proč. Jemu jako katolíkovi nebyl nově zvolený český král Jiří z Poděbrad příliš po chuti. Abychom tedy zbytečně neztráceli čas, raději jsem se slova ujal sám. A řekl jsem to, co vysloveno být mělo: „Poděbrad byl nesporně panovníkem legitimním, protože ho zvolila celá země, uznalo ho i katolické panstvo.“

„Ale ne všichni!“

„Jistě. Jenže ti, kteří to odmítali, byli v následujících letech přinuceni ho respektovat. Nemrač se, to není nic špatného, tak se vládlo vždycky. Pokaždé se najde někdo, kdo s novým panovníkem nesouhlasí, a je naivní tvrdit, že to je důkaz nelegitimnosti jeho moci.“

„A co jiného to podle tebe je? Panovníka mají ctít všichni.“

„Správně. A pokud ho někdo nectí, je povinností panovníka ho k tomu přinutit. Pro Boha živého, copak neznáš dějiny?“

„Znám,“ odsekl upjatě bratranec a na znamení protestu, jak s ním zacházím, si vzal další koláč.

„Poděbrad si záhy po svém zvolení vynutil uznání i ve vedlejších zemích České koruny. Psali jsme o jeho tažení na Moravu i do Slezska. Nejdéle mu to trvalo v obou Lužicích. Dolní přijala jeho královské důstojenství až v roce Páně čtrnáctistém šedesátém, kdy jsme předešlý díl uzavřeli. A to bylo dva roky po jeho slavném zvolení na Staroměstské radnici. Takže když to vezmeme kolem a kolem, poradil si celkem rychle a rázně. Vynutil si respekt v celém království.“

„Jenže to přece pro úspěšnou vládu nestačí! Teď měl před sebou úkol mnohem těžší. Musel si vynutit uznání i u svých sousedů,“ připomněl bratranec.

„Tak si logicky počíná každý nový vládce. Jenže on si nesl hned dva cejchy. Tím prvním byl fakt, že byl panovníkem, který vyznával kališnickou víru. A tím druhým, pro některé ještě horším, že nepocházel z královského rodu. Pro mnohé panovnické dvory nebyl proto skutečným králem, ale pouhým „zvolencem“, protože na trůn usedl nikoli dědickým právem. Dnes už nám to tak nepřijde, ale tehdy to byl průlom do zvyklostí světa křesťanských panovníků.“

„Jistě,“ souhlasil můj bratranec, celý nedočkavý, aby se mohl uplatnit. Velkoryse jsem mu to potěšení přenechal a také se zakousl do koláče, dokud ještě nějaké na míse zbývaly. Já Petra znám.

„Šlechtické rody si od pradávna osobovaly právo přijímat svého panovníka,“ pokračoval celkem smířlivě. „O tradici volit na sněmech knížete píše už Kosmas. Pravda, už v jeho době to byla formalita a rody obvykle potvrzovaly toho, koho jim kníže navrhl, většinou jeho nejstaršího syna. Ale i pak, za přemyslovských a lucemburských králů, se vždycky konala slavnostní volba, jíž nejvýznamnější zemské rody potvrzovaly ochotu nového krále přijmout. Na tom byla založena rovnováha sil v zemi.“

„Víš, co je zvláštní? Urozené rody vždycky hlasitě křičely, když jim někdo upíral právo svého panovníka volit. Ale když si Poděbrada zvolily, začaly se některé stavět na zadní, že je jen panovníkem zvoleným.“

„Rozdíl mezi těmi volbami je však zřetelný na první pohled, milý Danieli. Všechny předchozí volby směřovaly k výběru z mužů, kteří měli po rodičích panovnickou krev a byli tedy Bohem pro ten úkol předurčeni. Ale Poděbrad ji neměl. Ani po otci, ani po matce. Mezi jeho předky žádný panovník nebyl, a v tom byl onen obrovský rozdíl. A stejně to vnímali i na dvorech v cizině.“

„Ne všichni a ne všude. Za hranicemi to vadilo míň než doma, pokud odmyslíme nenávistné výpady kazatelů a hlupáků. Domácí katolická šlechta byla totiž, milý Petře, ve své podstatě méně tolerantní než panovníci sousedních zemí.“

„A divíš se? Po všech těch ústrcích, které museli katolíci strpět od kališníků? A Poděbrad byl kališník, na to nezapomínej. Proto mu nevěřili a neměli ho rádi.“

„Ale tak to přece nebylo. Podívej se do předešlých dílů naší kroniky, jak katolické panstvo ruku v ruce s kališnickým ochotně drancovalo majetek katolické církve. A jak později dělalo různé obstrukce, aby zůstal trůn neobsazený a mohlo si doma dělat, co chce. V dějinách nikdy nejde o víru, tou se všichni zaštiťují jen proto, aby skryli vlastní zájmy. A ty nebývají ušlechtilé, protože v první řadě jde o majetek, moc, osobní ambice, prestiž.“

„Ale tak se choval i Poděbrad.“

„Neříkám, že ne. Tak se chovají všichni panovníci a také všichni, kteří se snaží vlichotit jim do přízně, nebo naopak se jim snaží podrazit nohy, aby se vlichotili do přízně jejich nepřátelům. říkáš, že katolíci neměli Poděbrada rádi. A co Zdeněk Konopišťský ze Šternberka?“

„Stál v čele Zelenohorské jednoty. A co majetku vynaložil na boj proti kališníkům!“

„Ano, později ano. V téhle době však stál ještě na Poděbradově straně. Byl to on, kdo za katolické panstvo prosadil jeho volbu českým králem. Už jsi zapomněl? Jako první před ním poklekl a zvolal: Chceme tě míti! Tehdy ještě zastával úřad nejvyššího purkrabího a choval se tak servilně, že Jan z Rabštejna ironicky napsal, pokud prý Poděbrad tvrdil, že je něco bílé, dodával pan Zdeněk rychle, že je to jako sníh. Teprve později se od něj odvrátil. A nikoli kvůli víře, ale kvůli ztrátě svého vlivu. Poděbrad ctil příbuzenské povinnosti, a protože byl král, bylo logické, že v úřadech upřednostňoval příbuzné a přátele před ostatními. Teprve tehdy si Zdeněk Konopišťský ze Šternberka jako zázrakem uvědomil, že vlastně slouží kacíři a rozešel se s ním.“

„To příliš zjednodušuješ,“ hudral můj bratranec plnými ústy (jedl další koláč).

„Možná, ale přesně tak to bylo! Vraťme se však k Poděbradovi a cizině,“ navrhl jsem, protože tohle téma mého bratrance rozhodně neprovokovalo tolik jako hovor o českých katolících.

„V jakési kronice jsem se dočetl, že po svém zvolení prožíval Poděbrad nejúspěšnější vladařská léta,“ pokračoval jsem. „A že na vrcholu moci se ocitl mezi léty Páně čtrnáct set šedesát a čtrnáct set šedesát dva. To odvozoval autor kroniky ze skutečnosti, že tehdy Poděbrad jednal prakticky se všemi vladaři křesťanského světa, a oni mu nejen dopřávali sluchu, ale odpovídali mu laskavě, jako by ani nebyl kacíř.“

„Tehdy v očích křesťanstva nebyl,“ připomněl Petr. „Složil přece papežovi slavnostní přísahu, že se kalicha vzdá!“

„Hloupost! Tohle nikdy neřekl a nezkresluj dějiny. My dva se přece nebudeme chovat jako papež a inkvizice. Těm žádná lež není dost dobrá.“

„To si vyprošuji, važ slova! Mají odpovědnost za tisíce duší křesťanů a musí bojovat se zrádci a křivopřísežníky, kteří by jim chtěli tu víru vzít. Dobrá, řeknu to jinak. Poděbrad Svatého otce oklamal, protože odpřisáhl, že bude potírat kacířství. Papež si to logicky vykládal tak, že bude bojovat proti utrakvismu. Poděbrad se však vychytrale bránil tím, že kališnictví uznal koncil jako legitimní a není tedy kacířstvím. Tím jsou jen sekty, které nerespektují kompaktáta.“

„Ale tak to přece bylo. A v tomto duchu svůj slib splnil,“ připomněl jsem, abych mu zabránil v sáhodlouhém výkladu, že kalich uznal koncil, ale nikoli papež. A že papež stojí nad koncilem. A dodal jsem: „Copak Poděbrad nezakročil proti Táboru?“

„Jistě. Ale jen proto, aby posílil Rokycanu a utrakvisty, kteří se zaštiťovali kompaktáty.“

„O okolnostech, proč samostatná táborská církev vadila, bychom mohli vést sáhodlouhou diskuzi, která by neměla konec a ani vítěze,“ podotkl jsem skromně. „Ale nám teď jde o jinou záležitost. Poděbrad a cizí panovníci. Nadbíhali mu, ale nikoli proto, že složil přísahu, ale proto, že se všichni snažili získat ho na svou stranu. Papež, císař, němečtí kurfiřti, polský i uherský král. A koneckonců, i francouzský. Ten kronikář napsal, že Poděbrad byl na vrcholu moci, ale já bych řekl, že byl jen středem zájmu. Všichni zkoušeli, jak ho využít. Mazali mu med kolem úst, dokonce mu nabídli úřad říšského gubernátora, který by měl vládnout místo císaře Fridricha toho jména třetího z rodu Habsburků. Ten se podle jejich názoru o říši staral velice nesvědomitě. Lépe řečeno, nestaral se vůbec. A co víc, nabídli králi Jiříkovi také post hejtmana všech říšských vojsk, která by vedl do boje proti Turkům. Obojí nakonec odmítl.“

„S myšlenkou stát se novým římským králem však nějakou dobu koketoval. Ale co je příznačné, proti ní se postavily nejen některé říšské rody, ale především ti tví kališníci. České panstvo se obávalo, že by se přestal starat o záležitosti utrakvismu.“

„Já myslím, že sám byl příliš chytrý na to, aby věděl, že to není reálné. Ale pro jeho politiku to bylo v dané chvíli užitečné. Ostatně, o tom svědčí spojenectví, která tehdy uzavíral.“

„Ano, s kde kým. Chvíli proti císařovi, chvíli s ním. Jako spojenec byl velice nespolehlivý.“

„Žádný vládce není spolehlivý spojenec. Je na té straně, kde je to pro něj výhodné. A nebyl sám, kdo tehdy měnil tábor podle okolností,“ namítl jsem. „Ovšem Poděbrad měl smůlu v tom, že se proti němu postavil papež, který tvrdohlavě vyžadoval splnění přísahy nikoli tak, jak byla vyřčena, ale jak si ji vykládal on sám. A z toho povstaly všechny pozdější trable, které provázely vládu Jiřího z Poděbrad vlastně až do jeho smrti. Ale uznej, že se s nimi dokázal vypořádat ještě celkem dobře, když vezmeš v úvahu, že se proti Čechám znovu postavil prakticky celý křesťanský svět.“

Petr pokrčil mlčky rameny. Na můj výklad samozřejmě přistoupit nechtěl, ale měl v těle tolik cti, aby mi neodporoval.

KAPITOLA 1

Vilemína kráčela kolem nedostavěného kostela svatého Bartoloměje. Vysoké zdi podepíralo lešení a chrám místo vznosné klenby uzavírala prostá dřevěné střecha. Ani věž nebyla dostavěná. Během válek s kališníky neměla Plzeň peníze na pokračování stavby, i když děkan ujišťoval radnici, že právě takový zbožný čin může městu přinést nezbytnou boží přízeň, bez níž nelze nad kacíři zvítězit.

Teprve teď, když se po volbě Jiřího z Poděbrad situace v zemi uklidnila a úrody byly tak vysoké, že nikdo nehladověl, se konšelé ke stavebnímu záměru vrátili. Pozvali mistra Erharda Bauera z Eichstättu, jenže skoro hned se s ním pohádali. Stavitel totiž navrhoval opustit původní záměr, aby chrám měl dvě věže, a trval na tom, že vybuduje jen jednu, zato mimořádně vysokou, jakou se honosila třeba katedrála v Ulmu.

Podobné spory ji příliš nezajímaly, i když se v městských šencích i u kašny nehovořilo o ničem jiném. Měšťané se rozdělili na stoupence jedné a dvou věží, a dokonce se zdravili tak, že vztyčovali jeden nebo dva prsty podle toho, na které straně stáli. Vilemína sama by raději věže dvě, protože měla ráda symetrii, ale rozhodně to nebylo něco, co by ji opravdu trápilo. Ani to, že rozestavěný chrám působil lidem na rynku řadu potíží. Na podzim dokonce během vichřice spadla část lešení a zabila dva almužníky, kteří zrovna mířili do sakristie. Od té doby obcházeli lidé staveniště v uctivé vzdálenosti. Když šli na mši, nikdy se zbytečně nezdržovali před honosným portálem. Žebrákům hodili pár drobných mincí a někdy ani nepočkali na jejich poděkování a pospíchali dovnitř.

I Vilemína obcházela rozestavěný chrám velkým obloukem. Důvodem však byly spíše hromady špinavého zmrzlého sněhu než strach. Mířila domů, i když si stále nemohla zvyknout říkat domov tomu domu u hradeb. Vyrostla tam, ale pak se provdala a odešla za manželem, jak se slušelo. Když nedávno ovdověla, otec Jan jí nabídl, aby se i s dětmi vrátila. Rodný dům byl mnohem větší než ten, který obývala se svým Jindříškem, a teď patřil jeho nejstaršímu synovi z prvního manželství. V rodném domě u hradeb zůstala sama. Otec se i se svou hospodyní Kristýnou odstěhoval do Ejpovic, kde si na rynku pořídil nevelký dům. Odtud mohl lépe dohlížet na chod svého hamru.

Vilemína byla po pravdě řečeno ráda, že nežijí pod jednou střechou. Zvykla si na to, že o domácnosti rozhoduje sama, a s hospodyní Kristýnou, i když to byla hodná ženská, by to dobrotu nedělalo. Jenže byly chvíle, kdy by se potřebovala s otcem poradit. Dokonce by byla ráda, kdyby jí stál po boku. Samotná ženská to nikdy neměla ve městě snadné. To, co ji trápilo, nebyla žádná maličkost.

Plzeňská radnice už delší dobu žádala českého krále, aby jí prodal rychtu. Rychtář odpovídal za pořádek ve městě, dohlížel na chod jarmarků a trestal drobné prohřešky měšťanů, stejně jako těch, kteří městem procházeli. Z pokut patřila třetina jemu a zbytek odváděl do královské pokladnice. Patřily mu platy ze dvou výročních jarmarků a denních trhů, nadto byla rychta osvobozena od platů, které jinak radnici odváděli všichni měšťané.

Vlastnit rychtu znamenalo nejen zvýšit městské příjmy, ale také rozšířit pravomoci konšelů, pokud rychtáře řídili oni a ne panovník. Proto královská města nešetřila penězi a usilovala o to, aby mohla rychtu převzít do svého majetku. Plzeň předpokládala, že se to povede i jejich obci a nabídla slušnou cenu. Jenže Jiří z Poděbrad nemínil posilovat katolické město, které okázale vystupovalo proti utrakvistům. Proto rychtu neprodal radnici, ale kališníkovi, hofrychtéři královských měst Ondřeji Oremusovi.

Už to, že byl kališník, měšťany popuzovalo. Ale co bylo horší, Oremus chtěl na tomto obchodu vydělat co nejvíce. Provedl revizi příjmů a přišel s požadavkem, aby mu měšťané odváděli platy z majetků, které byly v čase husitských válek prohlášeny z různých důvodů za svobodné, ale neexistoval o tom písemný záznam. A to se týkalo i Vilemíny.

Když její otec Jan ukořistil při obléhání Plzně Janu Čapkovi ze Sán velblouda, kterého pak císař Zikmund povolil přidat do městského znaku, obdržela její rodina svobodný masný krám. Všichni tehdy věděli, jak to bylo a nikdo nikdy tuhle okolnost nezpochybňoval. Naopak, z hrdinského skutku jejího otce se stala legenda, kterou se učily i děti v místní latinské škole. Jenže teď přišel Oremus s tím, že má Vilemína platit z masného krámu ročně šos ve výši celé kopy grošů. Taková nestydatost! Zlostně kopla do kamínku, který se jí připletl do cesty. Na co kališníci sáhli, to zavánělo hanebností. Vilemíně bylo šestadvacet let a chodívala s hlavou zavinutou do loktuše, v prostém bílém oděvu a bez šperků, jak se na vdovu slušelo. Manžel zemřel před dvěma lety a její povinné roční vdovství už skončilo. Vilemína sice nemínila zůstat až do smrti sama, ale dokud se neobjeví muž, který by ji zajímal a současně skýtal záruku, že bude dobrým manželem, raději se dál skrývala ve svém vdovském oblečení, aby nepřišla do řečí. Plášť však měla z drahého sukna a podšitý kožešinou. Ten jí nikdo vyčítat nemohl, byla zima a mrzlo i přes den. Došla do uličky u hradeb a vstoupila do mázhauzu. Ze dveří kuchyně vyhlédla tělnatá žena, která u ní sloužila jako hospodyně. Byla rovněž vdova a pracovala pro ni, ještě než zemřel její manžel Hurych. Vzala ji s sebou.

„Děti jsou vzadu na zahradě a hrají si,“ hlásila vyrovnaně. „A polévka bude hotová za chvíli.“

Vilemína přikývla a hospodyně zase zmizela v kuchyni.

Skrze zavřená vrata, která uzavírala zadní část mázhauzu, zaslechla dětský křik. Povzdechla si a vydala se do zahrady. Nebyla velká a na dvoře ji zřídil její otec pro matku Bohuši, když zchromla, aby měla alespoň pod okny trochu zeleně a barev květů. Často na ni s láskou vzpomínala. Obdivovala ji, jak se uměla rvát s osudem, navzdory jejímu smutnému konci.

Pootevřela vrata a protáhla se ven. Ke kmeni holé jabloně byla provazy přivázána její dcera, kterou po své matce pojmenovala Bohuše. Holčičce byly tři roky a bylo to chytré dítě s hustými tmavými vlásky a velkýma očima. Před ní stál její bratr Jindříšek. Tomu bylo sedm, byl po otci robustní a pihovatý. V ruce svíral kříž zhotovený ze dvou klacíků. Držel ho sestře před obličejem a důležitě vykládal, že ho musí políbit a vzdát se svých bludů, jinak bude upálena. Bohuše to odmítala, otáčela hlavou do stran a ječela. Obě děti měly tváře a nosy zčervenalé mrazem.

„Co tu provádíte?“ napomenula je ostře. Sama dceru odvázala a Jindříškovi dala pohlavek.

„Hrajeme si na upalování kacířů,“ vysvětloval vážně její syn.

„Copak neříkal farář při kázání, že není u Boha větší zásluhy než zabíjet kališníky?“

„Maminko, proč musím dělat kacíře pořád já?“ stěžovala si malá Bohuše. „Je silnější a vždycky mě přemůže. Ať se nechá jednou přivázat na hranici taky on.“

„Děti moje,“ povzdechla si Vilemína, objala je a odvedla do mázhauzu. Křikla na hospodyni, aby donesla džbánek teplého mléka. Pak s dětmi zamířila po schodech do patra. V obytné jizbě stála kachlová kamna, která místnost příjemně vyhřála. Nejprve jim svlékla škorně. Byly promočené a na okrajích měly nalepené zmrazky ledu. Děti posadila na lavici ke kamnům a začala jim vysvětlovat, že podobná hra je mimořádně hloupá.

„Proč?“ divil se Jindříšek. „Copak náš farář je hloupý?“

„Samozřejmě není,“ odpovídala trpělivě. Znala své děti a věděla, že jim musí všechno důkladně vysvětlit, jinak nedají pokoj. Byly po otci tvrdohlavé, s pohlavky a zákazy nikdy neuspěla.

„Ono to není zdaleka tak snadné, jak si myslíte. Ne každý kališník je kacíř. Jistě, kališníci jsou většinou lidé hanební, ale církev svatá kalich povolila a přijala jeho stoupence do svého lůna. I náš král je přece kališník. Kacíř je však ten, kdo stojí mimo naši svatou církev. Kacíř obvykle nectí Ježíše Krista, posmívá se Panně Marii a světcům a ubližuje všem křesťanům, nám a někdy i slušným kališníkům.“

„Proč tedy kázal farář, že kališníci jsou kacíři?“ protestovala malá Bohuše.

„Tos mu špatně rozuměla,“ ukončila řeč Vilemína. „A už o tom nechci nic slyšet. Na kacíře si hrát nebudete, protože to je hřích! Počkejte tady, dojdu do kuchyně, za chvíli bude oběd.“

Sotva za ní zapadly dveře, řekla Bohuše svému bratrovi: „Slyšel jsi! Opovaž se mě zase někdy přivázat! Hrát si na kacíře je hřích!“

„Jenže my si nehrajeme na kacíře, ale na hanebné kališníky. A to je přece něco jiného,“ vykládal Jindříšek s vážnou tváří. Bohuše stáhla obočí a chvíli přemýšlela. Pak však musela souhlasit, že má asi pravdu. Hrát si na kališníky jim matka nezakázala.

„Ale příště přivážu já tebe!“ upozornila nedůtklivě. Její starší bratr neurčitě přikývl.

Vilemínu ta věc s masným krámem velice trápila. Od té doby, co zemřel její zámožný manžel řezník Jindříšek, měla méně peněz. Pronajímala svůj masný krám, od rodičů dostala věnem nevelký dvorec před hradbami, nějaké peníze zdědila, ale ty si úzkostlivě šetřila. Uměla by si vydělat, manželovi dříve pomáhala a byla řezníkem stejně zdatným, jako byl on, stejně jako většina manželek jiných řezníků. Jenže copak se mohla žena živit řeznickým řemeslem, když byla sama?

Kdyby nebylo toho zatraceného Oremuse! Pokud by mu platila, jak požadoval, budou jí ty peníze citelně chybět. Nebyla tak bohatá, aby mohla oželet celou kopu grošů. Navíc plzeňský rychtář už vyhlásil, že všechny platy jemu se budou odvádět v mincích poctivých, nikoli těch šizených, kterým se říkalo šinderlinky. Jako by nevěděl, že je razí mincmistr jeho panovníka. Jak z ošemetné situace, to zatím netušila, ale podrobit se nemínila.

Pak radnice svolala velkou obec. Shromáždění všech měšťanů a měšťanek, kteří vlastnili ve městě dům a platili radnici daně. Velká obec měla tradičně váhu, pokud šlo o záležitosti celého města. V poslední době se v Plzni scházela zřídka, neboť příliš zaváněla kališnickou revolucí. Utrakvistická města svolávala velké obce ráda. Šlo o shromáždění hlučná, která jen zřídka něco vyřešila.

Hlučné bylo i to, které se sešlo na rynku před plzeňskou radnicí. Naštěstí dokázal purkmistr ostatní překřičet a záhy si zjednal respekt. Navíc měl své kroky předem promyšlené. Navrhl, aby celá obec místopřísežně potvrdila majetky těch sousedů, které dosud zapsány nebyly, ale o nichž všichni vědí, že jsou legitimní. Tak to bude zaneseno do městských knih, aby v budoucnu nevznikaly podobné třenice, o jaké se pokouší rychtář Oremus. Radnice nedovolí zkrátit práva počestných křesťanů, kteří v Plzni žijí. Tohle řešení bylo přijatelné pro všechny, a tak konečně získala Vilemína zápis na svůj nejcennější majetek, jímž byl onen masný krám.

Jenže spokojenost jí vydržela jen tři dny. Pak si ji předvolal Oremus a oznámil, že nezpochybňuje vlastnictví masného krámu, když už to město rozhodlo. Ale to, že ona sama ani nikdo z její rodiny není členem v řeznickém cechu, je na pováženou. Svůj krám musí pronajímat, a neslouží tedy jejímu řemeslu. A to znamená, že musí odvádět panovníkovi mimořádnou daň ve výši dvou kop grošů.

„Jakou daň?“ vyděsila se. „Je to přece svobodný majetek. Z něho se nikdy nic neplatilo, jen tři groše ročně řeznickému cechu.“

„To se teď změní. Král Jiřík potřebuje peníze na boj za práva své koruny. Týká se to všech majetků, které obyvatelé královských měst nepoužívají přímo, ale jsou předmětem lichvy. Draho pronajímat majetek je proti evangeliím. Copak nevíš, že lichva je hříchem?“

„Lichva je půjčování peněz,“ upozornila Vilemína ostře. „A to já rozhodně nedělám.“

„Nebudu se hádat s hloupou ženskou o výklad evangelia. Tak to řekl arcibiskup Jan Rokycana. Nebo ty snad nectíš hlavu české církve?“

Vilemína měla touhu potvrdit, že tohoto arcibiskupa rozhodně ctít nemůže, jenže věděla, že musí být opatrná. O majetek se hádat s kališníkem mohla, ale o výklad evangelií rozhodně ne. Věděla dobře, jak jsou utrakvisti mstiví. Proto jen svěsila hlavu a bez rozloučení ho opustila. Zaslechla ještě, že za ní volá, aby nezapomněla přinést ty peníze.

Z rychty se vydala rovnou za cechmistrem Ludwigem. Říkalo se mu Jelito, protože nikdo široko daleko neuměl udělat lepší než on. Byl přítelem jejího zemřelého manžela, a pokud jí mohl někdo pomoci, pak spíše on než městská rada.

Na ulici ji zastavil konšel Mužátko. Jako by věděl, že na rychtě bude a jak tam pořídí. I on byl řezník, a svou pověst opíral spíše o úřad než o kvalitní maso. Šeptalo se, že občas prodává i maso z dobytčat, která nebyla poražena na městských jatkách. Ale nikdo mu nic nedokázal, ani cechmistr Jelito ne.

„Ctihodná vdovo,“ začal s účastí v hlase. Byla hraná, to mu poznala na očích. „Vím, co po tobě ten hanebný kališnický rychtář chce. Oznámil to už na radnici. A týká se to nejen tebe, ale ještě několika dalších rodin. Chtěl bych ti však pomoci.“

„To je laskavé,“ souhlasila a usmála se. Pokud šlo o její záležitosti, dokázala se přetvařovat skvěle. Stejně jako to uměli její rodiče. Jinak to v tomhle světě nešlo, chtěl-li být člověk úspěšným obchodníkem.

Přikývl, jako by se to rozumělo samo sebou. Nepatrně ztišil hlas a důvěrně pokračoval: „Tvůj masný krám má svou cenu, to víš jistě sama, ale pokud z něj budeš odvádět daň králi, mnoho ti z pronájmu nezbude. V tom případě by jistě bylo lepší krám prodat za slušnou cenu. A tu ti já nabízím, abych ti pomohl.“

„Děkuji, to je křesťanské. Křesťanská bude jistě i cena, kterou mi nabídneš.“

„To jistě, nejsme přece kališníci, abychom se okrádali navzájem. Slyšela jsi už, jak Domažličtí okradli Klatovské?“

„Jistě,“ souhlasila, i když neměla ponětí, o čem hovoří. Nebylo to však pro jejich jednání důležité. Nechtěla to protahovat, protože jí bylo jasné, že ji chce okrást, přestože nebyl kališník. „Kolik?“ Mužátko si otřel čelo, i když byl mráz a kolem ležely hromady sněhu. „Víš sama, jak těžká je doba a jak obtížně se shánějí hotové peníze. Tvůj masný krám má cenu tak padesát kop grošů. Víc určitě ne! A teď počítej se mnou. Pokud ho pronajmeš za pět kop grošů ročně, zbudou ti po zaplacení daně tři kopy. Já ti nabízím třicet kop. Tolik vyděláš s bídou za deset let a ještě s tím budeš mít spoustu starostí.“

„Hotově a v poctivých groších?“

„Ale Vilemíno, kde dneska seženeš poctivé groše? Ti zatracení kališníci zničili všechno, na co sáhli. Zaplatím v těch penězích, které se dnes dají opatřit. Dám ti patnáct kop hned a zbytek ti budu splácet. Ročně tři kopy.“

„To je opravdu křesťanská nabídka hodná konšela,“ opáčila zdvořile Vilemína, i když stěží skrývala ironii. „Budu o ní přemýšlet.“

„Ale rychle!“ upozornil Mužátko přísně. „Jinak budu nucen tu věc přednést na našem cechu. Tvůj zemřelý manžel měl vůči nám, řezníkům, určité závazky, které jeho syn dosud nesplatil. Možná bychom je mohli uspokojit z prodeje tvého masného krámu. Pak bys za něj ale rozhodně dostala méně.“

„S Bohem!“ opáčila Vilemína, teď už svou zlost skrývala jen stěží. Mužátko nejen že jí nabídl nehorázně nízkou cenu, ale ještě jí vyhrožoval. Zrychlila a do cechmistrova domu doslova vpadla, jako by jí hořelo za patami.

Ludwig zvaný Jelito byl rudolící hranatý muž, který už na první pohled nemohl provozovat jiné řemeslo než řeznické. Trpělivě ji vyslechl a pak navrhl: „Měl bych řešení. Co kdybys na oko ten krám prodala mně? Ve skutečnosti by byl stále tvůj, já bych ho jen užíval a platil ti ročně oněch pět kop, o kterých hovořil konšel Mužátko. Ovšem tajně, takže bys nemusela nic odevzdávat králi a zůstalo by ti všechno.“

Vilemína stiskla rty. Pravda byla, že Mužátko hovořil o nájmu pěti kop, jenže jemu šlo o to, aby stlačil cenu co nejníže. Ve skutečnosti dostávala za svůj masný krám sedm kop grošů ročně, protože stál na nejlepším místě, hned na kraji řeznické uličky. Ovšem o svých příjmech nikomu nevykládala. Kdyby na cechmistrovu nabídku přistoupila, nepolepšila by si. Z oněch sedmi kop by dvě odevzdala jako daň králi a zbylo by jí pět kop tak jako tak.

Ludwigovi celkem věřila, ale jeho manželce rozhodně ne. Byla to ženská závistivá a lakotná a Vilemína si uměla představit, že bude na svého manžela naléhat tak dlouho, až ji o její masný krám připraví. Všichni ji chtěli jen okrást, kališníci, stejně jako katolíci.

Cechmistrovu nabídku odmítla rovnou, v tomhle případě bylo zbytečné vytáčet se. Ludwig se neurazil, obchod byl obchod. Dokonce jí velkoryse slíbil, že tu věc, která se týkala závazků jejího zemřelého manžela, odmítne na zasedání cechu projednávat. Podle zákona za jeho dluhy ručí ten, kdo živnost zdědil, a to je Hurychův syn, ne vdova. A onen sporný masný krám byl jejím věnem, nikoli dědictvím.

Od cechmistra odcházela přece jen trochu klidnější, ale bezstarostná být rozhodně nesměla. Potřebovala se s někým rozumným poradit. Jenže v Plzni nemohla věřit nikomu. Nakonec zkusila poslední možnost. Zamířila do domu u Rokycanské brány, kde dříve žila se svým manželem. Teď tam hospodařil jeho nejstarší syn Pavel. Ve městě se mu říkalo také Hurych, ale pro ni bylo tohle jméno vyhrazeno jen jejímu zemřelému manželovi.

Uvítal ji dobromyslně a hned se vyptával, jak se daří dětem. Měl je rád jako své sourozence, i když byl o generaci starší. Se svou ženou zatím vlastní neměl, a proto se občas v domě u hradeb zastavil a nosil dětem různé pamlsky. Zvláště malou Bohuši rád rozmazloval.

Když mu Vilemína poctivě vyložila, co ji trápí a jaké nabídky dostala, chvíli přemýšlel a pak se rozesmál. Byl po otci, ten se také rád bavil na účet jiných, ale nikdy své manželky. Vilemína se na Pavla mrzutě zadívala. Sama nevěděla proč, najednou ji napadlo, že je to vlastně její nevlastní syn a představila si, že ho trestá pohlavkem. To zase rozesmálo ji.

„Měl bych jistý nápad,“ řekl Pavel, když oba zvážněli. „Co kdyby ses vdala? Samozřejmě za řezníka. Tím pádem by nemohl král po tobě požadovat daň za pronájem masného krámu.“

„Pokud vím, žádný řezník není v Plzni momentálně svobodný. A že byste mezi sebe přijali někoho jiného? To je přece nesmysl.“

„To je,“ souhlasil potutelně. „Leč starý Koudelka hodlá řemesla zanechat, syny nemá a obě dcery se vdaly už dávno. Cech tedy zvažuje, že místo něj přijme někoho nového. Žádost o mistrovskou zkoušku si podali už tři tovaryšové. Největší naději má syn našeho konšela Mužátka. Proto chce koupit tvůj krám. Je to ale pitomec a navíc lakomý. Vzal to za špatný konec.“

„To jako chceš naznačit, že si mám vzít jeho syna?“ vybuchla pobouřeně Vilemína. Konšelův syn byl podle jejího mínění ještě větší trouba než jeho otec.

„Copak tě nemám rád?“ pokáral ji. „O mistrovskou zkoušku však žádá i můj tovaryš.“

„Filip?“ vyhrkla překvapeně. Samozřejmě ho dobře znala. Dělal tovaryše i jejímu manželovi. Byl o mnoho let starší než ona, zrzavý, s velkým břichem a tlustou, věčně upocenou tváří. Mluvil málo, protože se před ženami ostýchal. Nádherně však zpíval a na kúru mu děkan svěřoval ty nejsložitější partie.

„A proč ne on?“ pokračoval Pavel. „Neutrácí a na poplatek za mistrovskou zkoušku si našetřil. Řemeslu rozumí a děti bude mít rád. Pokud nebudeš chtít, nebudeš se s ním muset milovat. Myslím, že na tohle on není a má už svůj věk. Nicméně bát se nemusíš, není ve vztahu k ženám jako tvůj italský bratr.“

„Kdo ti o něm pověděl?“ vybuchla popuzeně. Svému zemřelému manželovi neřekla ani slovo o trápení rodičů, jaké měli s Matějem, když odešel jako malíř do světa. Představa manželství tak, jak ho nastínil Pavel, se jí rozhodně nelíbila.

„Tvá matka mi to prozradila. Ale nikomu jsem o tom nevyprávěl. Ani své ženě ne. Říkám to jen tobě a pouze kvůli mému tovaryšovi. Chtěl jsem říci, že to není muž, který by podlehl jakémukoli tělesnému hříchu, víš?“

Vilemína mlčky přikývla. Jí by nevadilo, pokud by měla manžela, který by tělesnému hříchu s ní podléhal rád a pokud možno často. Zrzavého Filipa si za manžela vzít nechtěla, ale musela nabídku svého nevlastního syna odmítnout tak, aby ho neurazila a sama si nezadala. Proto připomněla: „Zájemců o mistrovskou zkoušku je víc, jak sám říkáš. A vy přijmete jen jednoho. Mužátko zařídí, aby to byl jeho syn.“

„Až dosud to tak vypadalo a všichni jsme se s tím smířili, ale tebe mají řezníci rádi, stejně jako měli mého otce. Pokud by šlo o službu tobě, nemá ten trouba Mužátko žádnou šanci. Pokud jim vysvětlím, o co jde, udělají z mého tovaryše mistra. A nejde jen o tebe. Všichni budeme rádi, pokud vypálíme rybník králi Jiřímu. Proč by měl od tebe dostávat peníze, aby za ně bojoval za kalich? Uděláme tím službu i své víře.“

„Tak jsem o tom nepřemýšlela,“ špitla polekaně Vilemína.

„Posaď se, má žena ti přinese něco dobrého k jídlu. Já tě znám. S plným břichem míváš vždycky lepší náladu. Povím Filipovi, co a jak. Přijde sem a popovídáte si. Nezávazně, do ničeho tě nenutím.“

Sotva za ním zapadly dveře, měla Vilemína pocit, že se rozpláče. Byla po rodičích pragmatická a pochopila, že tohle řešení je jediné možné. Jenže ona si svůj život představovala jinak. Na druhou stranu tu byly děti, a její povinností bylo pečovat především o ně. Pokud by dala na jednu misku vah je a na druhou své tělesné touhy, bylo rozhodnutí jasné.

Když Filip ostýchavě vstoupil, byla už rozhodnutá.

„Nezlob se na mě,“ řekl, sotva se na prahu objevil. Zůstal tam stát a rukou si rozpačitě uhlazoval řeznickou zástěru, kterou měl ztmavlou od krve.

„Proč by se zlobila? Sedni si ke mně, ke stolu,“ řekla vyrovnaně. Snažila se, aby její hlas zněl mile, ale zase ne tak, aby se podbízela.

„Víš, Vilemíno, já bych udělal všechno na světě, abych mohl být mistr,“ řekl, když se usadil na lavici. Dřevo pod jeho váhou hlasitě zapraskalo. Vážil skoro dvojnásobek toho, co jeho mistr Pavel. A že ten nebyl žádná sušinka. „Já bych si dokonce vzal i tebe, aby mne přijali do cechu!“

„To zní dvorně,“ opáčila a navzdory všemu se rozesmála. Okamžitě pochopil svou neobratnost a začal se rozpačitě omlouvat. Zrudl jak stydlivá panna.

„Ty jsi krásná a já ošklivý,“ řekl pak s pohledem sklopeným k podlaze. „Ale slibuji, pokud si mne vezmeš, nebudu po tobě vyžadovat, abys se mnou lehávala. Pokud nechceš, nemusíme spolu strávit noc ani po svatbě. Můžeš si však být jistá, že se o tebe a děti budu starat, jak nejlépe budu umět. Jsem dobrý řezník a vydělám dost peněz, abychom si žili dobře. Nepiju, za ženskými nechodím, kostky nehraju. Budu vás mít z celého srdce rád. To přísahám!“ Týden po Hromnicích přijali Filipa do řeznického cechu. Mužátko zuřil, jenže ostatní konšelé na radnici z něj měli spíše posměch, a protože ho nikdo neměl rád, jeho neúspěch mu všichni přáli.

Svatba se konala těsně před masopustem. Plzeňský děkan osobně Vilemínu a Filipa oddal a požehnal jim, protože je považoval za dobré katolíky. Vilemínina rodina patřila ke štědrým donátorům jeho chrámu, vždyť tam před lety zřídila na své náklady jeden z bočních oltářů s nevelkým, ale pravidelným ročním platem. A Filip byl ozdobou jeho pěveckého kúru. Jediný významný obyvatel Plzně, který na svatbu nepřišel, byl rychtář Oremus.

Filip v noci po svatební hostině odvedl Vilemínu do ložnice. Ulehli vedle sebe, políbil ji a poděkoval za to, že si ho vzala. Vůbec se nepokusil potěšit jejími půvaby, ale otočil se na bok a skoro hned usnul. Chrápal tak, že Vilemína nemohla dlouho usnout a připadla si opuštěná a zoufalá tak, že se jí do očí draly slzy. Svou svatební noc si ještě nedávno představovala úplně jinak. A s úplně jiným mužem. Jenže křesťanka si nemohla vybírat, Bůh určoval každému míru jeho povinností a štěstí.

KAPITOLA 2

Na jednání s říšskými knížaty se vydal Jiří z Poděbrad do Chebu v plném lesku svého nového královského majestátu. Nešetřil penězi a doprovázeli ho nejvýznamnější mužové jeho dvora. Chyběli jen dva významní Čechové – arcibiskup Jan Rokycana a Oldřich z Rožmberka. Ten první proto, že do bran říšského města vstoupit nesměl, a ten druhý nechtěl, protože odmítal stát po boku českého krále, jehož nenáviděl.

Město Cheb bylo slavnostně vyzdobené a vítalo všechny hosty bez ohledu na jejich víru stejně okázale. Na tom neměnil nic fakt, že to bylo město říšské, v němž žili jen Němci a přidržovali se katolického vyznání v duchu nařízení Svatého otce v Římě. Přesto již před třemi lety ochotně přijal Jiřího z Poděbrad za svého legitimního panovníka, když Chebu potvrdil všechna starší privilegia.

I dříve, v časech válek, obchodovali Chebští navzdory císařovým zákazům s kališníky. Bezpečí a prosperita, to byly hlavní pilíře politiky tamní radnice. Kališníci jim příliš neubližovali a Chebští tedy neviděli důvod, aby mávali zbraněmi a pronášeli silná slova. Umírat pro víru rozhodně nebylo jejich věcí. To ať dělají kněží a rytíři, oni byli kupci.

Krále Jiřího z Poděbrad hostili Chebští již podruhé v krátkém čase.

Před dvěma lety se tu konal slavný sjezd, na němž říšská knížata a někteří arcibiskupové uznali volbu Jiřího z Poděbrad za legitimní a přiznali mu titul českého krále. Tehdy se poprvé objevila myšlenka, že by se mohl ucházet o úřad správce říše. Nakonec z toho však nebylo nic, protože se to nelíbilo řadě vlivných říšských rodů a proti byl rozhodně papež. Ani císaře Fridricha, toho jména třetího z rodu Habsburků, nebylo radno podceňovat, protože se dokázal vždycky z nepříjemných situací dostat.

Jiří z Poděbrad nepodlehl vábení a nedal se zaslepit leskem nabízeného důstojenství římského krále, ale pochopil, že vydělat může spíše na spolupráci s císařem, než aby se stavěl proti němu. To mu otevřelo cestu k dalšímu jednání, a proto se mohl do Chebu vrátit. Projednávat se tu měla řada říšských záležitostí a ještě složitějších rodových ujednání a sporů. I když všichni vyjadřovali touhu zachovat mír, bylo zřejmé, že se v říši bude opět válčit.

Bavorský vévoda Ludvík zvaný Bohatý a jeho doprovod se ubytovali ve starobylé falci, kterou tu před třemi staletími postavil slavný císař Fridrich Barbarossa čili Rudovous. To prohlásili Hohenzollernové za nehoráznost, protože se považovali za stejně významné jako bavorští Wittelsbachové, jenže přijeli později, a tak se museli spokojit s palácem pro urozené hosty ve městě. Jiří z Poděbrad dostal od radnice k dispozici honosný dům na rynku proti masným krámům. Tam se však rozhodně nevešli všichni členové jeho dvora, a proto se museli ubytovat u přátel nebo v zájezdních hostincích.

Burjanovi z Gutštejna propůjčil v Chebu dům se správcem i kuchařkou Adam z Vildštejna, strýc z druhého kolena jeho matky. Měl tu rozhodně více pohodlí než mnohem vlivnější velmožové jinde, neboť se často po dvou tísnili v jedné jizbě některého z městských šenků.

„Mohl jsi některému z přátel nabídnout, že ho sem vezmeš,“ kárala manžela Háta.

„Nemám důvod se komukoli podbízet. Nás by Šternberk nebo Zajícové z Házmburka k sobě taky nevzali. Navíc tu volnou jizbu budeme potřebovat.“

„Pro koho?“

„Překvapení,“ zabručel, ale neznělo to žertovně, jak hovoříval jindy. Tím zvědavější byla a řeč na to zavedla večer znovu. Znovu ji odbyl, a tentokrát poměrně ostře. Byla z toho mrzutá a najednou si uvědomila, jak moc manžel zestárl. Vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl. Sebe považovala za krásnou ženu v nejlepších letech, ale Burjan z Gutštejna se začal hrbit, občas těžce oddechoval a kolem jindy veselých očí měl vrásky. A jeho rty se smály jen málokdy.

„Co tě trápí?“ zeptala se, vstala od stolu, došla k němu a něžně ho pohladila po tváři.

Vděčně se na ni podíval a pak tiše odpověděl, že mu neslouží zdraví a je na čase, aby začal myslet na spásu své duše. Ale také na to, jak splnit své rodové povinnosti. Těžce polkl a pak s očima provinile odvrácenýma stranou pokračoval: „Když jsme se brali, já ti lhal, má drahá. Ale jen proto, aby sis to na poslední chvíli nerozmyslela. Moc ses mi líbila a chtěl jsem tě mít ve svém loži. Ne jako potěšení, ale pořád.“

Hátu okamžitě přešly něžné pocity. Stáhla zlostně obočí a vrátila se do křesla, aby mu viděla do tváře. Burjan mluvil tak, jak ho neznala. V tu chvíli byla ráda, že sedí, neboť měla pocit, že se jí strachem rozklepala kolena. Protože se odmlčel, staženým hrdlem se zeptala, co jí tehdy zamlčel.

„Ty nejsi má první žena,“ pokračoval o něco pevněji.

„To já přece vím,“ opáčila shovívavě. Uměla si představit, kolik měl ve svém životě milostnic. Ostatně, ani ona nebyla na svatebním loži pannou.

Na okamžik zvedl pohled a usmál se. To byl ten starý Burjan z Gutštejna, jak ho znala. Zdálo se, že se konečně osmělil a pokračoval, aniž odvracel oči. Byl rytíř a věděl, že tenhle zápas musí podstoupit čestně se zvednutým hledím.

„Má drahá, já to myslel jinak. Ty nejsi má první manželka. Už dříve jsem jednu měl. To jsem byl skoro ještě chlapec. Jméno ti nic neřekne, pocházela ze zámožného bavorského rodu a zemřela při porodu našeho syna. Ten přežil a dostal jméno po mně. Jmenuje se taky Burjan.“

„Proto jsi nechtěl, aby se náš syn jmenoval po tobě,“ pochopila Háta. Najednou to na ni dolehlo. Cítila, že se třese, protože ji zaplavil pocit zrady.

Pokrčil rameny a pokračoval: „Tehdy jsem byl zadlužený. Ty dluhy jsem zdědil po otci, a ona mi přinesla velké věno. Ovšem musel jsem s jejím otcem uzavřít smlouvu a ta stále platí.“

„Jde o majetek?“ zeptala se věcně. Teď musely jít city stranou.

„Jak jinak. Ve smlouvě stojí, že po mé smrti zdědí prvorozený syn všechno, pokud mi ho manželka porodí. A to ona udělala. Burjana vychovali tam, v Bavorsku. Dlouho jsem ho neviděl, ale je to prý skvělý mládenec a válečník po mně. Nedávno ho pasovali rytířem a díky tchánovu vlivu byl povýšen do hraběcího stavu. Jak jsem řekl, jsem nemocný a on sem přijede, aby se pomalu připravoval na to, že převezme má panství.“

„A naše děti?“

„Musím se s ním domluvit, protože ve svatební smlouvě se o jiných dětech nemluví. Pokusím se je zabezpečit, jak jen to půjde. A tebe rovněž, má drahá.“

„Má drahá!“ vykřikla a vyskočila od stolu tak prudce, že převrhla křeslo. „Po tom všem mám odejít s žebráckou holí?“

„Tak hrozné to snad nebude,“ opáčil chladně. „Když jsem si tě bral, byl jsem boháč. Tvé věno bylo ve srovnání s mým majetkem almužna. A tys nebyla dívka zachovalá. Ano, líbila ses mi, ale pokud má být někdo někomu vděčný, pak ty mně. A o záležitostech svého rodu budu rozhodovat já!“

Otočila se a beze slova ho opustila. Zamířila do své komnaty, rychle si sbalila věci a chtěla opustit dům. Jenže pak si uvědomila, že se chová trochu hloupě. Burjana z Gutštejna dříve milovala, a to bylo najednou pryč. Stačil jediný krátký rozhovor. Milovala ho doopravdy?

Kdesi četla, že velká láska umí překonat i ta největší příkoří. Pokud to byla pravda, pak tohle velká láska nebyla. Ostatně, ani její matka Barborka nebyla nikdy ochotná mužům ustupovat jen proto, že je milovala. Proč by měla ustupovat jen žena a ještě být hrdá na to, že je ochotná ve jménu velké lásky k obětem? Proč by nemohl ustoupit a obětovat se muž?

Podobné úvahy však byly v tuhle chvíli zbytečné. Stalo se a nedalo se s tím nic dělat. Burjan z Gutštejna ji zradil, a to způsobem, jaký rozhodně nečekala. Co by udělala matka Barborka? Ta by rozhodně neutekla. Jenže copak mohla Háta tasit meč a vrhnout se na svého manžela? A pak, byly tu jejich děti. Teď už nešlo o ni, ale za jejich práva musí bojovat. Utéct by bylo to nejhloupější, co by mohla udělat.

Vrátila věci zpátky do truhlice, posadila se na okraj lůžka, ruce složila do klína a tiše se rozplakala.

Ani si nevšimla, kdy do jizby vklouzl Burjan z Gutštejna. Objal ji, ale i když se mu bránila, držel ji příliš pevně.

„Má drahá, slibuji, že se pokusím vše zařídit tak, abys na mne nemusela po mé smrti vzpomínat ve zlém,“ řekl měkce.

Příliš mu nevěřila, protože věděla, jak sladká umí říkat slova, pokud to vyžaduje situace. Ale pomilovat se nechala, i když myslela na úplně jiné věci. Na oko uzavřela mír, ale nemínila se nechat ošidit.

Markétka dorazila do Chebu spolu s Janem Malovcem z Pacova jako jedna z posledních. Její manžel neměl krále Jiříka původně doprovázet vůbec, ale to Markétka považovala pro manželovu kariéru za nepřijatelné. Pokud měl hrát na českém královském dvoře nějakou roli, pak se musel objevovat po boku svého panovníka a zemských úředníků co nejčastěji.

Když zemřela její zámožná babička Markéta a odkázala jí svůj obrovský majetek, věřila, že se s jeho pomocí v Praze snadno prosadí. Jenže záhy zjistila, že to nebude tak jednoduché, jak si představovala. Možná sice neměla schopnosti své babičky, ale byla tvrdohlavá a nerada se vzdávala. A ač jí to nebylo vlastní, učila se trpělivosti. Ale také pokrytectví a přetvářce, neboť bez toho se zemská politika dělat nedala.

Na manžela měla občas zlost, protože on její ambice nesdílel. Nebo se alespoň tak tvářil, protože jemu stačilo slušné postavení v krajském landfrýdu. Jednou se dokonce rozzlobil, jak se má cítit, když za něj myslí a rozhoduje ona. Řekl to tak zle, že ho zpražila. Kdyby se uměl správně rozhodovat on, nebude to muset dělat ona. Pak spolu dva dny nemluvili. Ten, kdo nakonec ustoupil a přišel se omluvit, byl on. Markétka by to neudělala nikdy.

Protože zámožných uchazečů o vliv na královském dvoře bylo příliš, zvolila Markétka vlastní cestu. Musela si naklonit manželky zemských úředníků, protože jí bylo jasné, že mnohé mluví do věcí svých manželů stejně jako ona. Původně doufala, že jim pomůže Burjan z Gutštejna, protože její babička vycházela s Hátinou matkou výtečně, jenže se zklamala. Háta byla podle Markétky rozmazlená ženská, která nemusela o nic bojovat. Její manžel byl bohatý a vlivný a k ní pozorný, takže jedinou její starostí bylo, aby dobře vypadala a manžel se s ní pomiloval. Když se pak Burjan z Gutštejna vzdal kalichu a vrátil se do tábora katolíků, přestala s ním ve svých plánech počítat. Ona svému manželovi budovala kariéru mezi kališníky. Ostatně, kde jinde by se měl prosadit, když i Jiří z Poděbrad byl utrakvista a jejich panství leželo v kraji, v němž dosud žila vzpomínka na Tábor.

Naštěstí si naklonila hned dvě manželky vlivných mužů. Bušina byla ženou nejvyššího písaře Burjana Trčky z Lípy, který nedávno získal hrad Lichnici. Měla ji celkem ráda, protože byly povahou stejné. I Bušina byla ctižádostivá a svého manžela neustále postrkovala dopředu. Marie z Michalovic byla manželkou Zdeňka Kostky z Postupic. Zastával významný úřad kutnohorského mincmistra a před měsícem ho král Jiří povýšil spolu s jeho bratrem Albrechtem do panského stavu. Marie manželovi do jeho věcí příliš nemluvila, ale zajímalo ji všechno, co se kolem ní dělo. Ve městě by ji označili za drbnu. Měla však blízko ke královně Johance z Rožmitálu, protože byla vychovaná stejně jako ona v katolické víře. Právě Marie na poslední chvíli zařídila, že král do Chebu povolal i Jana Malovce z Pacova.

Protože dorazili mezi posledními, ve městě nenašli jediné volné lůžko, kde by se mohli ubytovat. Nakonec museli vzít zavděk ubytováním u sedláka v Jindřichově, odkud trvala cesta na koni do města téměř hodinu. I když Markétka původně manžela do města doprovázela každý den, bylo to nejen únavné, ale vlastně zbytečné. Na jednání s králem samozřejmě jít nemohla, ani na soukromé rozhovory svého muže s jinými rytíři a úředníky, a tak se nudila. Co však bylo horší, neměla si ani kde odpočinout, protože teď, v únoru, nemohla zůstat celý den na ulici. V šencích bylo sice příjemněji, ale většina stolů byla obsazená a na samotnou ženu se tu dívali s opovržením. Jeden chlap jí dokonce nabízel peníze, aby se s ním pomilovala. Po třech dnech to tedy vzdala a dovolila manželovi, aby do Chebu jezdil sám, ovšem pod podmínkou, že se včas vrátí a poví jí o všem, co se tam děje.

Ani pobyt u sedláka v Jindřichově ji však nenaplňoval nadšením. Baltazar, tak se ten muž jmenoval, byl zámožný a jeho statek vypadal spíše jako malý zemanský dvorec. Byl to celkem pěkný chlap, a i když měl manželku a několik dětí, hned se začal Markétce dvořit. Jakmile osaměla, vyhledal ji a snažil se ji bavit svými řečmi. Nakonec to nevydržela a ostře ho upozornila, že se snaží zbytečně, protože on je katolík a ona utrakvistka.

„Nevšiml jsem si, že by při jistých úkonech mimo chrám byly utrakvistky jiné než ženy, které ve víře nezbloudily,“ odsekl nakvašeně, ale nechal ji být. Jenže odpoledne to zkusil znovu. Markétka byla zoufalá. Buď se nudila v Chebu, nebo ji v Jindřichově nudil Baltazar. Stěžovat manželovi si nemohla, protože lepší ubytování by nenašli, potulovat se přes den po okolí, aby se zabavila, také nemohla, všude ležely hromady sněhu a mrzlo. Byla z toho tak otrávená, že dokonce malověrně uvažovala o tom, že manžela opustí a vrátí se na jejich Borotín nebo do Prahy.

Jenže večer jí všechna tahle příkoří Jan Malovec z Pacova vynahradil. Obšírně jí vyložil, co se kde dělo a co zaslechl, a pak ji důkladně pomiloval. Na to si Markétka potrpěla. Považovala to za jakýsi symbol toho, že jí už nepohrdá, a navíc věřila, že tím zabrání, aby se otáčel po jiných. Ženská to neměla v životě snadné.

Ve středu odpoledne zašla za Baltazarovou manželkou. Prosté ženy ji většinou nudily, stejně jako ty urozené, s nimiž se stýkala jen proto, že se to slušelo. Mnohé byly užitečné především pro její záměry. Ale jinak se mnohem lépe cítila ve společnosti mužů, pokud byli zábavní a nechtěli se jí hned dostat pod suknici.

Baltazarova manželka ji překvapila. Byla to upracovaná žena, nevýrazná jako všechny selky ve vesnici, chodila s pohledem pokorně sklopeným k zemi a páchla potem a dvorem, o který se musela starat. Jenže když se s ní Markétka dala do řeči, královsky se bavila. Baltazarova manželka se jmenovala Uršula a vyprávěla jí o svém manželovi a ostatních mužích ve vesnici, neboť byly v jizbě samy. Byly to příhody prosté, mnohdy obhroublé, ale ona je podávala tak zábavně, že se Markétka pořád smála. Nakonec nabídla, že jí pomůže s těstem.

„To se nehodí,“ bránila se Uršula.

„A ty si snad myslíš, že urozená žena má obě ruce levé?“

„Většinou ano. Sloužila jsem na hradě Hazlově. Manželka pana Jura jednou do polévky nasypala místo krup krmení pro dobytek.“

„Babička mě naučila vařit. Divila by ses, co všechno umím. Víš co? Zítra budu vařit já. A ty mi do toho nebudeš mluvit. Tvému manželovi o tom ale nepovíme. Uvidíme, jestli bude Baltazar spokojený.“

„To nepoznáš. Zdlábne, co dostane, říhne a ani nepochválí.“

„Uvidíme,“ opáčila Markétka a už se těšila. Konečně nějaká zábava, i když pravda, nijak rytířská.

„Ale žádné plýtvání a vymyšlenosti,“ upozornila ještě Uršula a smála se. „Budeš vařit z toho, co máme doma.“

Druhý den se Markétka opravdu snažila. Na konci zimy na tom bývaly všechny usedlosti se zásobami špatně. A to, co bylo v komoře, hospodyně pečlivě chránily, aby mohly náležitě oslavit masopust. Připravila tedy hrachovou kaši omaštěnou troškou loje. Hrách se musel před vařením namočit na nějakou dobu do vody. Ovšem ona do ní přidala trošinku mouky a nepatrně sušené mrkve. Tak to dělávala její babička Markéta. A když byla kaše hotová, zamíchala do ní ještě nepatrný kousek sýra. Jen aby ji ovoněla.

Baltazar dojedl, říhl a vstal. Udělal dva kroky, ale pak jako by si to rozmyslel, obrátil se na svou ženu a řekl: „Dneska se ti, Uršulo, ta kaše opravdu povedla.“

Pro Markétku to bylo krásnější než rajská hudba, ale Uršula se rozesmála a opáčila mu: „Ty truhlíku, tohle vařila urozená paní Markétka.“

„Tak proto,“ přikývl a zmizel.

„Já mu dám tak proto,“ prskala Uršula. „Že mi ukážeš, jak jsi ji uvařila?“

KAPITOLA 3

Mladý Burjan z Gutštejna se v Chebu objevil dva dny poté, co se Háta dozvěděla o jeho existenci a nároku na obrovské dědictví po jejím manželovi. V domě Adama z Vildštejna ji zastihl samotnou a nepřipravenou. Manžel byl právě na jednání krále Jiříka s vévodou Albrechtem z rodu Habsburků, s nímž připravoval dohodu proti jeho staršímu bratrovi císaři Fridrichovi. Zdálo se, že dojde k dohodě, podle níž by český král pomohl Albrechtovi získat za padesát tisíc zlatých rakouské země i Štýrsko, které dosud držel jeho bratr císař.

I když Háta mladého Burjana neznala, bylo jí hned jasné, kdo to je. Podobal se svému otci tak, že to bylo až neuvěřitelné. Byl ovšem skoro o dvacet let mladší, chodil vzpřímeně a měl temné oči, které jiskřily sílou a mládím. Rytířsky se jí uklonil a představil se.

V první chvíli nevěděla, co má udělat a odpovědět. V ruce držela koště, protože správci slíbila, že pomůže s úklidem.

„Tak ty jsi Háta. Musím uznat, že jsi ještě krásnější, než mi tě otec líčil,“ pokračoval dvorně. I v tom byl zjevně po něm. Bezostyšně si ji prohlížel, ale zůstal stát u dveří a čekal, až ho pozve dál.

„Kdy jste o mně mluvili?“ dostala ze staženého hrdla.

„Několikrát. Naposledy, tuším, loni v létě.“

Háta si nevzpomínala, že by se jí manžel zmínil o návštěvě Bavorska. Pro jistotu se mladého Burjana zeptala, zda loni navštívil České království.

„Kdepak,“ vrtěl hlavou. „Nikdy jsem tady nebyl.“

Přikývla a mrzutě stáhla obočí. Neuměla se přetvařovat. To, co ten mládenec řekl, znamenalo jediné. Manžel jí opět lhal, svého syna pravidelně vídal. Musel zajíždět do Bavorska, ale jí to neřekl. A to znamenalo, že jí možná lhal i v jiných věcech. Kdo ví, nakonec se ještě přizná k tomu, že ji vlastně nikdy nemiloval.

Praštila zlostně koštětem o zem a mladého Burjana vyzvala, aby ji následoval, že mu ukáže komnatu, kterou tu pro něj jeho otec připravil.

„A ty ne?“ zeptal se nevinně.

„Na žertování nemám náladu,“ odsekla chladně. Jeho důvěrný způsob řeči se jí ani trochu nelíbil, protože v každém jeho gestu a slovech slyšela svého manžela.

„Omlouvám se,“ pokračoval zkroušeně, „ale jsem ještě svobodný a nemám s ženami zkušenosti, proto se možná vyjadřuji nevhodně.“

„Zatraceně!“ vybuchla. „O co ti jde? Prosím, jsi starší než mé děti, dědictví patří tobě. Až tvůj otec zemře, mne a mé děti vyženeš. Nebo mi třeba velkomyslně něco dáš. Proto si ale ještě nemusím nechat všechno líbit.“

„Počkej,“ řekl a jeho hlas zněl najednou pánovitě. Chytil ji kolem pasu a přitiskl k sobě.

Vyjekla a pokusila se ho udeřit.

„Copak nejsi moje matka? I když nevlastní,“ podivil se vesele. Háta jím byla tak zmatená, že už nevěděla, co má dělat, a všechno to příkoří posledních dnů, kdy se jí zhroutil její tak krásný a bezpečný svět, ji rozplakalo. Položila hlavu na jeho rameno a mladý Burjan ji konejšivě hladil po tváři.

„To nejhorší máš za sebou,“ řekl měkce a pak ji odvedl do obytné jizby. Usadil ji na lavici a odběhl do mázhauzu. Vrátil se skoro hned se džbánem vína v ruce. Naplnil dvě číše a nabídl přípitek na setkání.

„Jednou k tomu muselo dojít,“ vykládal smířlivě. „Já ti nechci ublížit a dětem mého otce už vůbec ne. Jiné sourozence nemám, protože matka zemřela při mém porodu. Nikdy jsem ji nepoznal a otce vídám tak zřídka, že to je skoro stejné, jako bych neměl ani jeho. Vyrostl jsem u babičky, a když ta po letech zemřela, starala se o mě teta.“

„Chceš mě zase rozplakat?“ Nechápala, k čemu jsou podobné řeči dobré.

„Nabízel jsem ti jen ruku ke smíru,“ sykl nelaskavě a svou číši vypil naráz do dna. Hned si ji dolil.

Chvíli oba mlčeli. Háta ho pokradmu sledovala. Měl hezké oči a neviděla v nich zlobu, přesto mu nevěřila. Seděl klidně, sebejistý, vědom si toho, že je pěkný muž a brzy se stane významným velmožem.

„Já vlastně otce taky nepoznala. A bylo to asi dobře,“ přiznala se.

„Zato jsi poznala pana Racka. Ten se ti líbil?“ zeptal se nevzrušeně, jako by se před chvílí nic nestalo.

„I o něm ti můj manžel vyprávěl?“

„Ne, toho jsem poznal osobně. Racek z Pajreka a jeho proslavená manželka Barborka. Mimochodem, tvá matka.“

„Tvrdil jsi, žes nikdy České království nenavštívil.“

„Mluvil jsem pravdu. To oni navštívili nás. Hned dvakrát. A vždycky si přivedli houfec ozbrojenců. Poprvé jsme je ještě odrazili, ale podruhé vydrancovali podhradí a odvezli si spoustu kořisti. To bylo před pěti lety. Tehdy jsem stál na hradbách a pozoroval tvou matku. I když byla nepřítel, já se do ní zamiloval.“

„Vymýšlíš si,“ opáčila a pousmála se. Vzpomínka na matku ji potěšila.

„Nevymýšlím. Roty pánů Janovských drancují v Bavorsku od nepaměti. Tvůj otčím Racek nás nikdy nešetřil. Ani tvůj bratr Čejchan. Už se na manžela nezlob, že ti o mně neřekl. Vina je na tvé rodině, ne v něm. Copak ti mohl vyprávět o synovi, když jeho rod válčil s tvou matkou?“

Háta měla pocit, že se jí z toho všeho rozskočí hlava. Mladému Burjanovi nevěřila, že ho manžel tajil z důvodů rodové války. Ale byla to lež milosrdná a zněla dobře.

„Tak tedy vítej doma,“ řekla s povzdechem.

„Políbí matka ztraceného syna?“

„Nevlastního syna!“ opáčila a zasmála se. Byla příliš rozmarnou ženou a mladý Burjan byl opravdu pěkný chlap.

„Tak polib nevlastního syna.“

„Ne! To udělám, až si budu jistá, že se ke mně jako k matce chováš. A hlavně, že se chováš k mým dětem jako ke skutečným sourozencům.“

Na schodech se ozval hluk a do jizby vrazil Burjan z Gutštejna. Když uviděl syna, vrhl se k němu s otevřenou náručí. Objali se a Háta měla žárlivý dojem, že to udělal mnohem radostněji, než se v poslední době vítal s ní.

„Tak to je on,“ řekl Hátě a hrdě na něj ukázal.

„Už jsme se poznali.“ Mrzutá nálada se jí vrátila, ale nechtěla manželovi kazit radost. Proto ho začala popichovat jako jindy: „Jen jsi ho mohl lépe vychovat.“

Burjan z Gutštejna na kratinký okamžik stáhl podrážděně obočí, než mu došlo, že žertuje. Okamžitě přijal její lehký tón: „Co zase ten můj klacek prováděl? Snad se k tobě nechoval neuctivě?“

Jeho syn, který mu stál za zády, zvedl prst a položil si ho na rty jako malý kluk, když prosí matku, aby nežalovala otci. I on se dobře bavil a Háta se musela hlasitě rozesmát.

„Nu, je důvod, abychom to zapili,“ rozhodl manžel. „A nejen setkání. Král Jiřík právě uzavřel s bavorským vévodou Ludvíkem smlouvu, že mu vojensky pomůže v markraběcí válce v říši. Mne pověřil, abych zajistil žoldnéře. Na tom se dá hodně vydělat. Věřím, Háto, že se Janovští přidají.“

Ten večer se všichni tři opili tak, že si Háta ani nepamatovala, jak se dostala na lože. Ráno se vzbudila celá polámaná, hlava ji bolela a cítila se šťastná. Víno vždycky odplavilo z duše to špatné.

Život v Kunvaldu plynul klidným rytmem, který se řídil každodenními kázáními bratra Řehoře, Jeníka nebo některého z bratří a pracemi na polích. Obyvatelé z Horní osady se nestýkali s těmi z Dolní, protože je považovali za pomatence, a bratři se zas nestýkali s těmi, které označovali jako Horňáky. Sebe považovali za vyvolené a je za hříšníky, kteří nectí evangelium. Slovo Horňák se vyslovovalo s opovržením.

Jeníkova manželka Cecílie byla tichá a hodná dívka, nedávno v tichosti oslavila jednadvacáté narozeniny. Stejně jako její sestry byla vychována v poslušnosti vůči otci, a to přenesla i na manžela. Jeníka měla ráda, protože to byl zbožný muž a svědomitě se staral o rodinu. Když mu oznámila, že s ním obtěžkala, skoro celý večer strávil na kolenou v modlitbách a děkoval Bohu za jeho přízeň.

Holčička, která se narodila na začátku roku Páně čtrnáctistého šedesátého, dostala jméno Marie, na počest matky Ježíše Krista. Jeník si Cecílie považoval o to víc, že byla první z Hanušových dcer, která přivedla na svět dítě. Když malou Marii křtili, starý Hanuš sice protestoval, že je nutno takovou událost zapít, jinak bude mít dítě v životě smůlu, ale Řehoř jako uznávaná hlava obce vyvolených to rezolutně odmítl.

Tehdy se však Hanuš vzepřel a odešel do Horní osady do šenku. Vrátil se druhý den, byl potlučený a páchlo z něj pivo. Odmítl říci, jak ke svým modřinám přišel a bratr Řehoř ho potrestal týdenním pokáním a půstem. V soukromí mu ještě pohrozil, že příště ho z osady vyžene, pokud se bude něco takového opakovat.

Když se stal Hanuš dědečkem podruhé, to porodila syna další z jeho dcer, zapil tu událost jen vodou stejně jako ostatní.

„Dneska jsem prosela a vyčistila zbytek vymláceného obilí,“ hlásila hrdě Cecílie, když se Jeník vrátil domů. Celé odpoledne strávil s bratřími v domě u Řehoře a radili se.

„Bůh ti žehnej, Cilko,“ opáčil měkce a těžce se posadil na lavici. Malá Marie ležela v kolébce a něco si polohlasně broukala. Tu kolébku dostala Cecílie podle tradice od svého otce. V jejich rodě se předávala z generace na generaci a patřila té dceři, která porodí dítě jako první.

Jeníkovi bylo čtyřicet let, ve snědé tváři ošlehané větrem a sluncem měl vrásky a na rukách mozoly. Nevychovali ho jako rolníka, ale svůj úděl přijal pokorně a s vděkem, protože pouze návrat k životu prvních křesťanů zajišťoval cestu ke spáse. Díky vzdělání však on a jeho druh Řehoř vedli ostatní bratry a sestry, kteří se s nimi usadili v Kunvaldu. Neměli kněze, proto převzali povinnosti duchovního oni. V duchu táborské církve ctili zásadu, že pastýřem obce nemusí být vysvěcený prelát, ale muž spravedlivý a ve víře pevný, který ctí odkaz Ježíše Krista a odmítá vše, co evangelia neobsahují.

S Cecílií o záležitostech obce hovořil jen zřídka, protože ani první křesťané nezasvěcovali ženy do věcí církve, i Ježíš Kristus se obklopil pouze apoštoly. Ale teď pocítil touhu se pochlubit. Věděl, že to je světská marnost, ale měl ženu rád a věřil, že ji tím potěší.

„Na nějakou dobu se budeme muset rozloučit,“ začal a pohodlněji si natáhl nohy. V poslední době ho trochu trápila kolena.

„Pokud je to tvá vůle,“ přikývla vyrovnaně a pak na stůl donesla misku s řídkou polévkou a malý krajíc chleba. Zásoby vůčihledně docházely.

„Je to vůle boží!“ opravil ji přísně.

Rychle přikývla, pokřižovala se a pak se posadila na lavici vedle něj. Jídali společně z jedné misky, protože Jeník tvrdil, že pouze katolíci a hříšní boháči sedávají u stolu proti sobě se svými miskami, aby mohli dát průchod obžerství.

Jeník snědl několik lžic, spokojeně mlaskl na znamení, že mu chutná, a pokračoval: „Pojedu do pražských měst.“

Cecílie se polekala, protože bratr Řehoř jim při kázání mnohokrát zdůrazňoval, že města jsou zdrojem hříchu, a ta pražská obzvláště. Ale věděla, že se nesluší manžela vyptávat, pokud jí to nechce povědět sám.

Jeník si znovu vzal několik lžic, pak rozlomil krajíček chleba na dvě stejné poloviny a jednu podal Cecílii. Věděl, že to je jejich poslední, nový se bude péct až zítra. Vděčně ho přijala, protože od rána nejedla, jen se napila mléka a schroustala malou seschlou mrkev.

„Sejdeme se tam s bratřími z ostatních obcí,“ pokračoval Jeník.

„Je nás stále víc, ale mnozí nevědí, jaká cesta je správná. Proto jim spolu s bratrem Řehořem chceme vysvětlit naše zásady, jak dosáhnout spasení.“

„Jste hodní,“ řekla a usmála se. Jeníka však její slova nepotěšila, mrzutě cosi zabručel, až se polekala. Sklopila oči k misce a rychle jedla.

„Je to naše povinnost,“ pokračoval po chvíli. „Každý musí udělat pro Kristovu věc, co může. A nesmí se ohlížet na nebezpečí, protože mučednická smrt je nejjistější cestou ke spáse.“

Cecílie měla pocit, jako by jí hrdlo sevřela ledová ruka. Chtěla vědět, jaké nebezpečí může manželovi hrozit, ale bála se zeptat. Kradmo se podívala na Jeníka. Pomalu a vyrovnaně jedl, byl spokojený a zdálo se, že dokonce mimořádně šťastný. Váhala, protože po jídle se budou společně modlit. Pak ulehnou a určitě se budou milovat, protože včera skončily její dny, kdy to možné nebylo. Hned ráno ohřála vodu a očistila se koupelí ve velké díži v předsíni. Pokud se nezeptá hned u stolu, už se nic nedozví. Jenže smí se zeptat?

Nakonec to nevydržela. „Jeníku, nechť je tvá cesta požehnaná. Budu se za tebe modlit. Ale pro Boha živého, jaké nebezpečí ti hrozí?“

Neurazil se, spíše se zdálo, že ho její zájem potěšil.

„Máme příznivce v pražských městech, dokonce i na vysokém učení, pak bratra Lupáče v Klatovech a i jinde. Vezmi jen, kolik lidí jsme přesvědčili tady v okolí! Proto pánům vadíme, bojí se nás a právem, neboť Kristus je s námi.“

„Tomu rozumím. Ale tys hovořil o nebezpečí.“

„Chceme se sejít s příznivci z vysokého učení k disputaci. Umíš si představit, jak je významná? Vůbec první od chvíle, co naše společenství bratrů a sester vzniklo. Nehodláme se skrývat, jednat budeme na Novém Městě pražském. Jenže ten hanebný Poděbrad disputaci zakázal, že prý nebude podporovat kacíře.“

„Ale my přece nejsme kacíři,“ vyhrkla polekaně Cecílie.

„To víš, že nejsme, má drahá Cilko,“ usmál se něžně Jeník. Tohle byly chvíle, pro které tak ctil svou rodinu. Cecílii měl rád a toužil ji chránit. Hlasem kazatele pokračoval: „Jenže to víme my, ale odmítají to uznat jiní. Proto musíme hlasitě říkat svou pravdu celému světu, aby i ostatní křesťané prohlédli a přijali Kristovo poselství tak, jak ho Spasitel zvěstoval apoštolům. Teprve až tohle všichni pochopí, budeme v bezpečí.“

„A do té doby?“

Pokrčil rameny a neodpověděl. Na víc se Cecílie vyptávat neodvážila, pochopila však, že chystaná cesta do pražských měst je nebezpečná. Umínila si, že bude ještě zbožnější, aby Jeníka svými modlitbami ochránila.

KAPITOLA 4

„Mám pro tebe skvělou zprávu,“ řekl Jan Malovec z Pacova ženě, když se vrátil z Chebu. „Jednání pozítří skončí, i když všichni určitě spokojení nebudou. Myslím si totiž, že se podařilo dohodnout méně, než se očekávalo. Němečtí velmožové nabízeli králi Jiříkovi, aby se stal hejtmanem říšského vojska a s ním vytáhl proti Turkům. Počítali samozřejmě s vojenskou pověstí nás, Čechů, ale on na tuhle vějičku nesedl a odmítl. Pak mu nabídli úřad správce, který udělá pořádek v Říši. O tom se stále jedná. Král Jiřík se tváří vstřícně, ovšem postavení správce je mu málo. Pokud si má pálit prsty, pak jedině za podmínky, že ho uznají římským králem. Jenže to by vedlo k posílení bavorských Wittelsbachů. Nezapomeň, máme tu smlouvu z loňského října, podle níž si dcera našeho krále, až dospěje, vezme za manžela syna bavorského vévody. I když je ta svatba daleko, je to dobrý základ pro spojenectví. A proto myšlenku římského královského důstojenství odmítli Hohenzollernové. Bez jejich podpory to nepůjde. Těm by se posilování vlivu Bavorska vůbec nelíbilo.“

„Hm,“ opáčila bez většího zájmu Markétka. Nechápala, co je na tom tak skvělého, aby jí to manžel vykládal s takovým nadšením. Navíc tohle všechno bylo zřejmé už před několika dny. Dobré bylo jen to, že konečně odejdou z téhle vesnice a vrátí se domů.

„Ale to není všechno,“ pokračoval Jan Malovec a na okamžik se významně odmlčel. „Jak ale vidím, tebe to nudí. Mám vůbec pokračovat?“

Markétka zpozorněla. Znala ho a věděla, že když má dobrou náladu, rád ji napíná. Takhle nějak si představoval, že je vtipný. Jindy by asi opáčila, že opravdu dál mluvit nemusí, aby pozlobila i ona jeho. Jenže nudila se tu příliš dlouho a nakonec zvědavost zvítězila. Sepjala ruce jako malá holčička a požádala ho, aby pokračoval. Přesně na to Jan Malovec z Pacova čekal. „Tak za prvé, zítra se bude v Chebu konat hostina s taneční zábavou. Velmožové, kteří tu mají manželky, je mají přivést s sebou. Ale jak jsem spočítal, na všechny muže, kteří si budou chtít zatančit, rozhodně stačit nebudete. Je vás tu jen pár. Proto konšelé přivedou své manželky, ale ty dvorské tance příliš neovládají. Myslím, že půjdeš z náruče do náruče.“

Markétka věděla, jak její manžel nerad tančí a na dvorských zábavách jí nechával úplnou volnost. Radostně zatleskala a odměnila ho úsměvem. Ale okamžitě pochopila, že to není konec dobrých zpráv.

„A teď to hlavní. Náš král Jiřík pomůže Albrechtovi v boji proti císaři Fridrichovi. O tom jsem ti už říkal. Ale...,“ dramaticky se odmlčel, natáhl ruku pro číši vína, jako by to už nemohl žízní vydržet, a slastně upíjel. Nepospíchal.

Markétka rychle uvažovala. Odpověď byla jasná. Její manžel se toho vojenského tažení účastní. A zjevně ne jako bezvýznamný rytíř.

„Budu druhým hejtmanem,“ pochlubil se konečně. To bylo zatím nejvyšší postavení, jakého na dvoře českého krále dosáhl.

„Kolik nás to bude stát?“

„Nic! Náklady vojenského tažení hradí přece vévoda Albrecht.“

Markétka vstala, obešla stůl a posadila se mu na klín. Nejprve ho uličnicky zatahala za vousy a pak políbila.

Jan Malovec z Pacova se už dávno podvolil jejím rozmarům. Ona byla bohatá a on ne. Život na borotínském panství zábavný nebyl, s ní však mohl pobývat na Starém Městě pražském, kde zdědila po babičce nádherný dům. A patřil ke královskému dvoru. Co víc mohl muž chtít? Nebyl ostatně jediný, kdo vděčil za pohodlný život své ženě.

Někde uvnitř duše sice stále cítil potupu, že nebyla urozená a ještě zmrhaná, když si ji bral. Ale byla to žena celkem pěkná, takže ji nakonec začal mít rád a záleželo mu na tom, aby jí vyhověl. Pokud si mu sedla na klín, bylo to jako vyznání lásky. Markétka byla jako kůň. Když se k ní choval dobře, nesla ho k jeho úplné spokojenosti.

Večer se šlo spát hodně pozdě. Hospodářova manželka musela ohřát několik věder vody a Baltazar spolu s Janem Malovcem přitáhli do jizby dřevěnou káď, v níž se jindy spařovaly otruby pro dobytek. Pak Baltazara vyhnali ven, aby nepřekážel a neočumoval. Jan Malovec se pohodlně usadil na lavici a s potěšením sledoval svou ženu, jak se koupe. Bylo to jeho manželské privilegium, kterému se Markétka ochotně podvolila. Když ještě žila její moudrá babička, radívala jí, aby svému manželovi vyhověla i tehdy, pokud se jí to nelíbí, protože každý chlap je jako nepokojný hřebec. Pokud žena chce, aby neobskočil jiné, musí mu poskytnout, co se mu líbí. Pak si ho udrží. Markétka nikdy nezapomněla, jak ho kdysi přistihla s onou tlustou děvečkou. Tohle nemínila už nikdy připustit.

Po koupeli vytáhla z truhlice honosné brokátové šaty, které přivezla, ale zatím neměla důvod je obléknout. Přehodila je přes bidlo u pece, aby se do rána vyvěsily. S příchodem noci začalo sněžit a škvírami kolem okenic protahoval vítr. Když ulehali, celá vesnice už dávno ztichla a lidé spali. Markétka odmítla se s ním pomilovat.

„Blázníš?“ zlobila se. „Jsem vykoupaná. Je pozdě!“

„A musíš mít sílu, abys zítra zvládla nápor obdivovatelů, že?“ Pohladila ho po tváři a něžně slíbila, že mu to zítra večer vynahradí.

Do rána všechno pokryl čerstvý sníh. Na dvoře byly závěje vysoké na loket, ale venku ho leželo ještě víc.

„V tomhle se pojede do Chebu obtížně,“ hlásil Baltazar, který se vrátil z návsi. Byl se podívat za humna, jak vypadá cesta k městu.

„Jet na koni je nebezpečné.“

„Co ty o tom víš?“ rozzlobila se Markétka. S pomocí jeho ženy se právě strojila.

„Před třemi lety se mi zabil bratr, když jel ve stejných závějích za svou snoubenkou,“ opáčil klidně. „Nechám ti, urozená paní, připravit saně. Jsou fortelné, svážím na nich dřevo z kopců. Ty se tak snadno nepřevrhnou.“

Markétka vrhla pohled na svého manžela. Jan Malovec seděl u stolu, jedl chléb tlustě namazaný tvarohem a z krajáče popíjel právě nadojené vlažné mléko. Nepatrně přikývl na znamení souhlasu. Markétka měla sice pocit, že ona jezdí na koni dobře, ale existovaly věci, v nichž se řídila úsudkem svého manžela, protože uznávala, že je pár drobností, kterým rozumí lépe než ona.

Do saní byli zapřažení dva koně. Nebyli vysocí, ale fortelní. Jeden ještě přežvykoval a oba se ohlíželi k domu. Markétka se zabalila do tlusté houně z ovčí vlny a posadila se na saně do slámy. Baltazar koně vedl za otěže, tuhle práci odmítl svěřit svému čeledínovi. Za nimi jel na koni Jan Malovec z Pacova. Prohlásil, že je rytíř a do saní neusedne, ani kdyby si měl polámat hnáty. Co by tomu řekli strážní u brány? Takovou ostudu by nepřežil.

Po nočním sněžení se vyjasnilo a pláně kolem cesty se ve slunci jiskřily, jako by byly posypané zlatým prachem. Do města dorazili bez obtíží, i když silně mrzlo. Markétka dala Baltazarovi šest stříbrňáků, aby počkal v zájezdním hostinci, ať se ohřeje a má na píci pro koně. „Ale ne aby ses ožral!“ varovala ho.

Hostina se konala ve velkém sále v patře chebské radnice, kde jindy zasedala městská rada. Sál s klenutým stropem a vysokými okny s hrotitými portály byl celkem slušně vyhřátý. V rozích stály velké železné koše s řeřavými uhlíky a zdi i sloupy byly vyzdobené barevnými látkami. U zdi proti dveřím stály lavice se sedáky vyloženými kožešinami. Tahle místa byla určená pro méně významné hosty. Vlevo byla dlouhá tabule s křesly pro nejvýznamnější účastníky slavnosti. K Markétině nelibosti byli usazeni na lavice, ale chápala to. U tabule budou s králem Jiříkem sedět panovníci, několik nejbohatších velmožů, pár prelátů a chebský purkmistr. Sotva se posadili, objevil se sklepmistr a podal jim číše se svařeným vínem.

Vedle dveří bylo nízké pódium, na kterém čekalo několik hudebníků. Kdykoli vstoupil nový host, herold oznámil jeho jméno a tituly, a pak hudebníci zahráli krátkou fanfáru, během níž ho dva konšelé uvedli na místo. Jako poslední se objevil Jiří z Poděbrad. Manželku s sebou v Chebu neměl, během jednání odcestovala, protože ji povolali k umírající tetě.

U stolu se podávaly vybrané lahůdky, ale hosté na lavicích museli jíst jen to, co dostali v miskách, které si přidržovali na klíně. V sále nebylo tolik místa, aby tu byly stoly i pro ně. A hodovat venku na nádvoří radnice v takovém mrazu nešlo.

Teprve když se všichni u stolu najedli a zvedli poháry k přípitku, začala taneční zábava. Král Jiřík věnoval první tanec manželce bavorského vévody Ludvíka Bohatého a bavorský vévoda ten svůj manželce chebského purkmistra. Kromě nich se k tanci přidali ještě nejváženější hosté sněmu, hesenský lantkrabě Ludvík, Ota z Mosbachu a oba Hohenzollernové. Ostatní uctivě seděli a čekali, až přijde řada i na ně.

Markétka s obdivem sledovala Jiřího z Poděbrad, který navzdory tomu, že nebyl zrovna štíhlý, tančil nejen se zaujetím, ale navíc skvěle. Manželka bavorského vévody si tanec s ním zjevně užívala, a i když se to neslušelo, několikrát se důvěrně dotkla jeho ruky. Zato její manžel se tvářil jako boží umučení a trpně snášel pozornost purkmistrovy korpulentní manželky.

Vedle Markétky usadili Burjana z Gutštejna, Hátu a jakéhosi pohledného mládence, kterého neznala. K jejímu obrovskému překvapení, když byl ohlášen druhý tanec, v němž se měli představit muži, kteří se honosili tituly říšských hrabat, ten mládenec vstal a vyzval k tanci ji.

„Moje matka mi nařídila, abych tu čest prokázal tobě,“ vykládal jí vesele. „Jste přece jedné krve. Já jsem Burjan mladší z Gutštejna. Protože jsem vzdáleně příbuzný s bavorským vévodou, říká se mi Bohatý, stejně jako jemu.“

„Jsi skoro tak starý jako Háta,“ podivila se upřímně. „Tak jaká matka?“

„Je vlastně macecha, ale to zní divně, nemyslíš, krásná paní?“ Markétka pochopila, že je opravdu po svém otci. Stejně bezstarostný, rád žertoval a ještě raději měl pěkné ženy. A rozhodně nebude vzorem ctností, jako nikdo, kdo se honosil erbem pánů z Gutštejna. To už asi byla rodová tradice. Ani její manžel nebyl vzorem ctností, ale jeho hříchy jí připadaly upatlané a přízemní, zatímco tihle bohatí velmožové uměli hřešit s mimořádnou grácií a dvorností. Odměnila ho zářivým úsměvem.

Sotva tanec skončil a odvedl ji na místo, ani si nestačila sednout, když se vedle ní objevil Jiří z Poděbrad: „Věnuješ teď tanec svému králi, urozená krásná paní?“

Markétka si všimla závistivých pohledů několika šlechtičen, které seděly na lavici před ní, a srdce jí poskočilo pýchou. Zdvořile se uklonila a opáčila, že jí bude nejen ctí, ale mimořádnou radostí postavit se vedle tak vynikajícího tanečníka.

„Lichotit má rytíř ženě a ne obráceně!“ zasmál se v dobrém rozmaru král Jiřík a pohrozil jí. „Já na lichotky nedám!“

„Ani já ne,“ opáčila stejně lehce a pevně se mu zadívala do očí.

Pochopil a přikývl.

Tančila se pavana, jeden z módních tanců, který byl rychlý, a příliš se při něm rozprávět nedalo. Když skončili, král Jiřík ji neodvedl zpět k Janu Malovcovi, ale k oknu, kde byl výklenek se sedille. Přivolal panoše se dvěma číšemi vína a posadil se vedle Markétky. To znamenalo důvěrný rozhovor.

„Znal jsem tvou bábu píseckou Markétu. Pokud jsi stejně chytrá, jako byla ona, pak věřím, že jsi svou poznámku neřekla jen tak do větru,“ začal věcně, když jí nejprve poděkoval přípitkem za tanec. Dvorskou zábavu si Jiří z Poděbrad vždycky uměl užívat a rád dokazoval své rytířství.

„Že jste skvělý tanečník?“ zeptala se Markétka lehce. Tušila, kam král směřuje, ale nemínila mu to jakkoli ulehčit.

Pobaveně se usmál. „Ano, celá Markéta. Nemluvím o téhle poznámce, ale o té, která následovala. Že nedáš na lichotky. Každá žena na lichotky dá, pokud se týkají její krásy. Ovšem chytrá žena nedá na lichotky, pokud se týkají její truhlice.“

„A počestnosti!“ dodala Markétka cudně. Bavilo ji hrát si s ním, protože tahle poznámka ho přece jen trochu vyvedla z jeho bohorovného způsobu řeči. Mrzutě stáhl obočí a chvíli si ji přísně měřil. Pak se ale znovu usmál a nepatrně zakroutil hlavou.

„Opravdu, jsi skutečně celá Markéta. Takže je zbytečné obcházet kolem té věci jako okolo horké kaše. Tvá bába podporovala věc kalicha jako správná křesťanka svými penězi. Tys je zdědila. Proto předpokládám, že i ty budeš ochotná půjčit občas svému králi.“

„Proto jste povolal do Chebu mého manžela a svěřil mu úřad druhého hejtmana?“

„Ano, proto,“ souhlasil věcně. Teď mluvil břitce, i když stále vemlouvavě. „Chápeš jistě, že rytířů, jako je on, zrodila má požehnaná země mnoho. Proto si musím vybírat ty, kteří mi mohou posloužit nejlépe. Chystám tažení do rakouských zemí. Potřebuji peníze na žoldnéře. Od tebe požaduji půjčku deset tisíc zlatých. Vím, že mi tolik můžeš poskytnout, pověděla mi to manželka kutnohorského mincmistra. Vím o tvých podílech, které v Kutných Horách vlastníš.“

Markétka se zamračila. Marie z Michalovic byla sice drbna, že jí nebylo rovno, ale o tomhle vědět nemohla. Král Jiřík jí neříkal pravdu, tohle mohl vědět buď od Mariina manžela Zdeňka Kostky z Postupic, nebo ještě spíše od podkomořího Vaňka Valečovského z Kněžmosta. Právě pro tyhle kutnohorské podíly se před lety rozešel s její babičkou ve zlém.

Bylo zbytečné se vymlouvat, Jiří z Poděbrad věděl přesně, kolik si ona může dovolit, a hodlal ty peníze získat. Proto pokrčila rameny a věcně se zeptala: „Co z toho budu mít já? A prosím, můj králi, ušetřeme čas řečmi, že to je má povinnost ke kalichu.“

„Vtom se od své báby lišíš. Markétě vždycky ležel kalich na srdci.“

„Já vím, kráčela v čele studentů a bojovala po boku Jana Husa proti papežovým odpustkům. Kolikrát mi tohle vyprávěla!“

„Važ slova!“ napomenul ji ostře. „Ona má o kalich nehynoucí zásluhy! Proto si mohla dovolit hovořit se mnou jako rovný s rovným. Ale jaké zásluhy máš ty? Jen to, žes zdědila její majetek. Pamatuj, mluvíš se svým králem!“

Markétka se ulekla. Někdy si neviděla do úst a její sebevědomí bylo větší, než se slušelo. Jak stárnula, tohle si stále častěji uvědomovala, jenže když ji hovor zaujal, zapomínala na to. Musí se ještě hodně naučit, aby se na královském dvoře prosadila a udržela. A musí hledat jiné způsoby, než používala její babička, protože král Jiřík měl pravdu. Ona zatím žádné zásluhy neměla.

„Omlouvám se, můj králi,“ opáčila pokorně a cudně sklopila pohled k zemi. Tohle měla výtečně nacvičené a na většinu mužů to zabíralo. Zabralo to i na něj.

„Nejsem tu, abych tě vychovával. Od toho máš svého manžela,“ řekl dobromyslně. „Vraťme se k penězům. Ptala ses, co z toho budeš mít. Pokud mi ty peníze půjčíš, za půl roku ti vrátím deset tisíc a dvě stovky zlaťáků.“

„To rozhodně není nabídka hodná českého krále,“ protestovala. Pokud šlo o peníze, tak si byla jistá, že je správné nedat se obalamutit pěknými řečmi, ale ani výhrůžkami.

„Tvůj manžel se nadto stane druhým hejtmanem. Nabízím úrok křesťanský, pokud uvážíš, že za vojenskou pomoc vévodovi Albrechtovi dostanu peníze a z nich ti pak snadno půjčku splatím. Nic neriskuješ. Nebudou žádné průtahy, je to jistý zisk.“

„Pokud vojenské tažení vyhrajete. Ale co když ne a vévoda Albrecht nezaplatí?“

„Jak bychom mohli prohrát, pokud bude jedním z velitelů Jan Malovec z Pacova? Je to zkušený voják.“

Markétka zpražila krále Jiříka takovým pohledem, že se musel navzdory všemu pousmát a dobromyslně řekl: „Teď už se zase chováš jako tvá bába. Markétko, já ty peníze nutně potřebuji. Dám ti do zástavy mýta na cestě od Prachatic přes Písek až do Tábora. A také táborskou rychtu. Zapomenu i na neuctivá slova, která jsi svému králi řekla.“

„Sepíšeme o té zástavě listinu?“

„Nevěříš svému králi?“

„Co by na to odpověděla má moudrá babička?“

Jiří z Poděbrad se znovu zasmál. Dosáhl svého a v duchu musel uznat, že tahle žena má jiskru a určitě by byla chyba nezvat ji i v budoucnu na jeho královský dvůr.

„Dobrá, vystavím tu listinu. Ale něco za něco. Mám u tebe další tanec.“

Navzdory ostrým slovům se na sebe usmáli, protože s výsledkem byli spokojeni oba.

KAPITOLA 5

Na Nové Město pražské vstoupil Jeník pro jistotu jinou bránou než bratr Řehoř. Oba měli cestovní glejty vystavené vysokým učením pražským. Třetího, který je z Kunvaldu doprovázel, však zadrželi ve Svinské bráně strážní, protože u sebe cestovní glejt neměl. Vesničané ho mít nemuseli, pokud mířili na trh, ale měl smůlu. Jeden ze strážných ho poznal. Byl u toho, když ho před lety na mučidlech vyslýchali jako stoupence Tábora. V pražských městech vládla vůči táboritům nedůvěra a zvláště zámožní z nich měli panickou hrůzu.

„Můžeme pro něj něco udělat?“ zeptal se Řehoř, když se v přestrojení vypravil za strýcem Janem Rokycanou. Proslulý kališnický arcibiskup zestárl, bylo mu už pětašedesát let, zbělely mu vlasy i jeho dlouhý starozákonní plnovous. Chodil nachýlený do strany, a proto se musel opírat o hůl. Nosil dlouhou, kterou svíral v dlani, a na horním konci byla zakončená malým křížem, jako ta, která zdobívala Jana Křtitele. Pražští univerzitní mistři mu to vytýkali jako projev pýchy, ale nikdy na jejich hlasy nedbal. Univerzity si mnoho nevážil, protože ji považoval spíše za místo pro hašteření než pravou utrakvistickou učenost.

„Těžko něco zmohu,“ odmítl to přísně Jan Rokycana. „Lidé se táboritů bojí víc než papeženců a ďábla dohromady. To za prvé. A za druhé, měli jste přijít jen vy dva. Porušili jste slib. Jeho utrpení padá na vaši hlavu.“

„Je naším nejlepším kazatelem. Je správné, aby naše zbožné dílo podpořil,“ odmítl strýcovo nařčení bratr Řehoř. Stoupenci ho přezdívali Krejčí, protože uměl šaty nejen spravovat, ale dokázal dokonce ušít nové. Každý člen obce se musel nějaké řemeslo naučit, protože jim víra nedovolovala nakupovat zboží na městských trzích. Když Jeník s Řehořem odcházeli z Kunvaldu, museli slíbit ostatním, že si v pražských městech nekoupí nic jiného než nezbytné jídlo.

„Podívej, Řehoři, byl jsi vždycky tvrdohlavý, stejně jako má milovaná sestra,“ opáčil skoro něžně stařičký arcibiskup. „Dal jsem ti vzdělání, a tak jistě chápeš, že věci nejsou tak jednoduché, jak se ti může zdát.“

„Nejde o to, co se mi zdá, ale co si přeje Bůh.“

„To jistě,“ souhlasil Jan Rokycana a zbožně se pokřižoval.

„Ovšem cesty Páně jsou nevyzpytatelné a my smrtelníci jim nemůžeme rozumět. V tom případě platí, že bychom měli být opatrní. Musíme se řídit jeho vůlí, ale současně bychom neměli pohněvat krále a zemské úřady. O tom snad nepochybuješ? Jak si můžeš být jistý, že bylo správné, aby vás ten třetí přes můj výslovný zákaz doprovázel? Vyjevil ti to snad Pán nejvyšší?“

„I ty jsi proti nám?“ vyjel ostře bratr Řehoř. Strýc jim pomohl, aby se usadili v Kunvaldu, přesto ho už dávno přestal ctít jako církevní autoritu. Podle přesvědčení bratrů a sester nemohl být jejich hlavou žádný prelát. Oni podléhali přímo Kristovi.

„Ne! Nejsem proti vám, ale pomoci vám nemohu!“ chladně ho odmítl Jan Rokycana, synovci požehnal a popřál mu, aby jeho poslání v pražských městech dopadlo ku prospěchu kališnictví. Bratr Řehoř zamířil z týnské fary k můstku před kostelem Panny Marie Sněžné a po něm se vrátil na Nové Město pražské. Jeník na něj čekal v zájezdním hostinci U Zubatého kola. Ten stál přímo proti kostelu svaté Kateřiny a jméno před mnoha lety dostal podle obrazu, na němž byl výjev umučení světice. Obraz kališníci spálili hned na počátku své revoluce, ale jméno hostinci zůstalo.

„Už jsou tady,“ hlásil spokojeně Jeník. „Pět studentů a s nimi bakalář Jan Morávek. Sedí v komoře za kuchyní. Jak jsi pořídil u Rokycany?“

„Nepomůže nám,“ opáčil suše bratr Řehoř. „Začneme disputaci. Proč ztrácet čas?“

Pokřižoval se a zamířil k nízkým dveřím v masivním kamenném ostění. Tenhle dům byl starobylý, pamatoval časy, kdy král Karel tohle město založil. Na Svinském trhu stál vůbec jako první.

Komora za kuchyní byla nízká, s valeným klenutým stropem. Zdi byly neomítnuté a teď v březnu z nich dýchalo vlhko a chlad. Měla jedno široké okno na dvůr, které však bylo kvůli chladu uzavřené dřevěnou okenicí. Místnost osvětlovalo několik voskovic v prostém svícnu uprostřed nízkého stolu. Kolem stály ze tří stran lavice. Na dvou sedělo pět mládenců v tmavých splývavých pláštích a s čapkami studentů na hlavách. Jejich bakalář měl rovněž tmavý plášť, ale podšitý kožešinou a na hlavě tmavou plochou čapku, která mu kryla i uši.

„Vítejte v pražských městech,“ řekl a vstal, když Jeník se svým druhem vstoupili. K Řehořově nelibosti jim požehnal. Podle jeho představ měl mít v disputaci hlavní slovo on.

Nejprve se společně pomodlili a pak začali rozpravu o tom nejdůležitějším, zda je kališnictví údem papežské církve, jak tvrdili čeští utrakvisti, neboť to podle basilejských kompaktát legitimizovalo jejich víru, či je to církev samostatná, jak tvrdil Řehoř a jeho stoupenci.

„Apoštol Petr nikdy v Římě nebyl,“ horlil Jeník. „To dokazuje řada spisů raně křesťanských autorů. Ti nehovoří o Věčném městě nad Tiberou jako místu Petrova pobytu. A proto nemůže být papež dědicem apoštolů a Kristovým zástupcem na zemi.“

„Problém netkví v tom, zda byl apoštol Petr v Římě, ale zda vůbec může být člověk Kristovým zástupcem. Ba dokonce náměstkem, jak o sobě pyšní papežové prohlašují.“

„A navíc, může být nějaký člověk opravdu neomylný? Byť by byl papežem?“

„Tím se ovšem dostáváme k otázce legitimity Svatého stolce. A legitimity církve vůbec. Co je kontinuita víry, jíž se katolíci ohánějí? My se řídíme evangelii. To je Kristovo poselství. Katolická církev se evangelii neřídí. Jak tedy může tvrdit, že právě ona je církví Kristovou, protože...“

Za dveřmi se ozval hluk a hádka. Jako první reagoval bakalář Jan Morávek. Vrhl se k oknu, zvedl petlici a otevřel okenici. Ve chvíli, kdy se rozlétly dveře a na prahu se objevili novoměstští ozbrojenci, vyskočil ven. Za ním se hrnul jeden ze studentů, ale za okraj pláště ho popadl biřic a strhl zpátky. Studenti se oháněli pěstmi a pokoušeli se dostat ke dveřím, ale biřicové byli v hospodských rvačkách zkušení a rychle je spoutali.

Jeník i bratr Řehoř seděli celou dobu klidně na lavici, oni jakékoli násilí odmítali.

Teprve když bitka skončila, zeptal se bratr Řehoř: „Proč nás obtěžujete? Sedíme tu v míru a hovoříme. Nechováme se hlučně, oplzle a neděláme nic, co by bylo proti zemským zákonům. Pouze hovoříme o víře.“

„Mýlíš se,“ ozval se od dveří novoměstský rychtář Vojtěch, zvaný Pásek. „Vy nehovoříte o víře, ale šíříte kacířské bludy. Proto král Jiřík nařídil, abychom proti vám zasáhli.“

Za jeho zády se objevili dva biřicové, kteří přiváděli spoutaného bakaláře. Rychtář svému řemeslu rozuměl. Postavil je na dvůr, pokud by někdo chtěl uprchnout zadem.

„Studenty odveďte do rektorova vězení,“ nařídil rychtář svým mužům. „A tyhle dva do žaláře na radnici k těm ostatním. Hybaj, lotři!“

„Můj drahý, tak se to povedlo,“ hlásila celá šťastná Božena svému manželu Mikuláši, když se vrátil z písecké radnice domů. Ráno pekl chléb, dopoledne ho prodával a odpoledne zasedal v městské radě. Bylo mu pětadvacet let a byl nejmladším konšelem. Tuhle poctu si vysloužil, když zachránil Písek, aby ho vojsko krále Jiříka nevydrancovalo.

Považoval se za šťastného muže. Po babičce Markétě zdědil veliké jmění, ale dál žil svým prostým a klidným životem. Manželku Boženu miloval, a protože to byla žena chytrá a veselá, prohlásil jednou, že u nich doma je svátek každý den. Jediné, co mu zatím scházelo, bylo další dítě. Synovi Mikuláši bylo osm let, a i když si oba užívali rozkoší manželského lože s mimořádným potěšením a zápalem, Bůh jim dalšího potomka zatím nedopřál.

„Co se povedlo?“ zeptal se trochu roztržitě. V hlavě měl ještě hádku, kterou konšelé svedli o soudní při s Budějovickými.

„Moje obvyklé ženské potíže se zpozdily už o několik týdnů. Proto jsem zašla za porodní bábou. Chtěla jsem mít jistotu, abych ti nedělala plané naděje. Jsem těhotná.“

Na okamžik jako by celý ztuhl a nevěřícně se jí díval do očí, které tak miloval. Pak ji objal a rozplakal se štěstím.

„No, no,“ hladila ho po tváři, jako když matka konejší dítě.

„Jsi ta nejbáječnější žena na světě. Kdyby nám naše víra nezakazovala modloslužebnictví, nechám namalovat oltář a světice na něm bude mít tvou tvář. A budu před ním každý den klečet a modlit se.“

„Nepřeháněj,“ zasmála se.

„Já nikdy nepřeháním,“ opáčil důstojně hlasem svého strýce Olbrama, píseckého purkmistra. Tím ji vždycky dokázal rozesmát, protože uměl napodobovat hlasy dokonale. Jednou takhle dokonce napálil tetu Františku, když na ni hlasem jejího manžela volal do kuchyně z mázhauzu, aby donesla misku kaše.

„Blíží se Velikonoce. To je můj dárek tobě,“ řekla ještě a pak ho opustila. Pospíchala do kuchyně, protože připravovala večeři.

Mikuláš šel pozdravit syna. Seděl v obytné jizbě na podlaze u kachlových kamen. V nich se topilo a bylo tu příjemné teplo. Před sebou měl rozestavěné vyřezávané a pestře pomalované figurky vojáků. Dostal je na Štědrý den a nemohl se od nich odtrhnout. U nohou mu stála vyrovnaná řada modrých vojáčků a směrem ke kamnům leželi porůznu rozházení červení.

„Naši zrovna porazili papežence,“ hlásil, když otec vstoupil.

„Za chvíli bude večeře, ale myslím, že je stihneš porazit ještě jednou.“

„Sedni si ke mně. Porazíme je spolu.“

Jindy by mu ochotně vyhověl, ale teď se omluvil, že má ještě práci. To, co řekl o oltáři, mu nešlo z hlavy. On nikdy neříkal věci jen tak do větru. Jistě, oltář by byl bezbožností, ale proč by nemohl nějaký dobrý umělec namalovat jeho Boženu? Ne jako světici, ale tak, jak vypadá doopravdy, jako zámožnou a krásnou ženu. Ostatně, podobný obraz viděl, když na Starém Městě pražském jednal v domě U Červeného jelena s konšelem Lukešem. Ten si z Benátek přivezl obraz nádherné ženy se zlatými vlnitými vlasy a skoro až neslušně odhalenou šíjí. Tvrdil, že to je ctihodná měšťanka, ale Lukešův syn později Mikulášovi prozradil, že to není pravda. Ta žena se jmenovala Veronica Franco a byla to proslulá benátská kurtizána.

Mikuláš vyšel z domu na rynek, obešel kašnu a vstoupil do jiného, stejně honosného, jako byl ten jeho. Patřil zlatníku Wurzelovi. Byl rodem Němec a jeho otec přijal kdysi kalich jako jeden z prvních. I když byl zámožný, čestný a dobrý utrakvista, lidé ve městě mu nedůvěřovali, a proto se nikdy nestal členem městské rady. Nijak ho to netrápilo, řemeslo ho stejně nutilo trávit spoustu času mimo město. Byl jediný zlatník v jižních Čechách, který měl privilegium vyrábět a prodávat zlaté šperky. Mezi jeho zákazníky patřily přední urozené rody včetně Rožmberků.

„Co tě k nám přivádí?“ podivil se Wurzel, když Mikuláš vstoupil.

„Mám na tebe hned dvě věci, pokud dovolíš.“

„Ale jistě. Týká se to města nebo obchodu?“

„Jde o soukromou záležitost. Rád bych daroval své ženě šperk. Zlatý. Ale kromě toho potřebuji tvou radu.“

„Neumíš se rozhodnout, jak by měl ten šperk vypadat?“

„To taky. Prsten již má a náhrdelník je nesmysl s ohledem na to, že ženy chodí na ulici s hlavou a krkem cudně zavinutými.“

„A ještě jeden prsten bys nechtěl?“

„Kdysi jsem jí dal jeden z lásky. Je to symbol našeho spojení. Tím druhým bych tohle pouto rozmělňoval.“

„Máš pravdu. Prsten je znamením lásky, druhý a další rozmařilostí. Co třeba zlatý křížek s malými rubíny v rozích? Na pěkném řetízku. Ten se dá nosit i na zavinutém krku.“

„Jako ho nosí jeptišky? Ne, to není dobrý nápad.“

„A co kdyby byl tím křížkem zakončený růženec? Kuličky by byly stříbrné a každá desátá zlatá? Růženec se zavěšuje k pasu a je znamením zbožnosti.“

„To zní dobře. Spočítej, kolik by mě to stálo.“

„Zítra cosi mám, pozítří?“

„Stačí. A teď ta druhá věc. Kdo by dokázal namalovat obraz mé ženy?“

„Myslíš portrét? Tak se tomu v italských zemích říká.“

„Ano. Věrný obraz její tváře, ale také duše.“

„Pokud vím, tady v jižních Čechách je jediný mistr, který by to dokázal. Před několika měsíci přijel jako host do Krumlova. Pozvali ho z Benátek, aby nakreslil starého pana Oldřicha z Rožmberka. Sešel hodně, urozený pán pětilisté růže. Ještě než si ho povolá k sobě Bůh, chce svým potomkům zanechat portrét.“

„Je ten malíř dobrý?“

„Říká se to. Narodil se tady, v Čechách. Pochází z Plzně a jmenuje se Matteo. Tedy Matěj. Je to žák Jacopa Belliniho, takže musí být dobrý. Za týden mám náhodou do Krumlova cestu. Mám s ním promluvit?“

„Budeš od té lásky a doručíš mu list? Všechno mu napíšu.“

KAPITOLA 6

„Kdepak, na téhle hranici prostě klid být nemůže,“ rozčiloval se Čejchan, když se vrátil z objížďky panství na Čachrov. Bylo mu jednatřicet let a po matce zdědil rytířské srdce, proto ho respektovaly všechny rody v okolí.

Manželka Eliška mu přinesla misku s prosnou kaší. Chodila trochu těžce, vadilo jí velké břicho. Bylo jí pětadvacet let a čekala třetí dítě. Měli už dva syny a upřímně se modlila, aby jí tentokrát dal Bůh dceru. Pak ještě donesla horkou medovinu. Bylo sice už po Velikonocích a u Klatov začínaly pomalu kvést stromy, ale tady v horách bylo stále chladno a v zastíněných dolících ležely zbytky sněhu. Protože se narodila v šenku, považovala za svou první povinnost muže nasytit, a teprve pak se zajímala, co se stalo. Věděla, že se všichni lidé dívají na svět klidněji, když jim útroby nesvírá hlad.

„Přiznám se, má drahá, že tomu nerozumím,“ povzdechl si Čejchan. Dřevěnou lžící si nabíral pořádná sousta, spokojeně občas mlaskl a mluvil huhňavě plnými ústy. Jeho matka Barborka tohle nesnášela, a proto si to dovolil jen doma, když byl se svou rodinou. Po pravdě řečeno, nesnášela to i Eliška, jenže netroufla si mu to vytknout. Byli spolu už pět let, ale stále se nemohla zbavit jistého ostychu, že žije ve výstavné tvrzi a jejím manželem je rytíř. Ona sama pocházela z chudobné rodiny a jako sklepnice se protloukala životem všelijak. Do manželství nepřinesla žádné věno, ale Čejchan jí to nikdy nevyčítal. Choval se k ní dvorně, jako by byla žena urozená. To spíš jí původ připomínala její tchyně. Když se to dozvěděl Čejchan, s matkou se ostře pohádal a pak už měla Eliška klid.

„Uloupili nám něco?“ zeptala se, aby řeč nestála.

„Nám ne, ale mistru sklářské hutě v Onom světě. Tedy, abych byl přesný, jednomu z jeho nejlepších zákazníků. Lesy kolem znám dobře, to přece víš. Poblíž té sklárny jsem kdysi zachránil svého otčíma Racka. Myslel jsem, že tam znám každou stezičku a roklinku. Ale asi ne. Do hutě si měl pro zboží před dvěma týdny přijet jistý kupec z Domažlic. Huťmistrovi Winklerovi zaplatil zálohu, takže ten se neobával, že by mu zůstalo na huti. Když se domažlický kupec neobjevoval, poslal Winkler skláře, který umí jezdit na koni, aby se v Domažlicích poptal, co a jak. A představ si, podle rodiny ten kupec pro sklo odjel. V Nýrsku přespal, pamatují si na něj. Prý ho ještě zahlédl pastýř za Děpolticemi, ale pak zmizel jako pára nad hrncem. Projel jsem lesy křížem krážem, a nic!“

„Nemohl zabloudit?“

„S povozem? Od Nýrska vede pohodlná cesta a dá se z ní odbočit jen na jednom místě. Projedeš lesem po úbočí Plošiny a dostaneš se přímo do Onoho Světa. Tudy vždycky ten kupec jezdíval, je mnohem kratší. Jiná cesta, po které bys mohla projet s povozem, tu prostě není. Do Čachrova neodbočil, ale do sklářské hutě také ne. Jediná možnost je, že ho někdo zabil, zahrabal, povoz otočil a v noci se vrátil zpátky do kraje. Nýrsko objel, protože nikdo tam ten povoz pak už nezahlédl. Abys rozuměla, vůz kryla velká plachta, a na té měl pro štěstí namalovaný kalich.“

Eliška pokrčila rameny. Na přemýšlení ona příliš nebyla, i když si to Čejchan myslel a často se s ní radil. Uměla spíše poslouchat a případně se zeptat. Její manžel tvrdil, že má chytré otázky a ty ho často navedou správným směrem.

Najednou ji cosi napadlo. To se stalo v jejím mládí, když ještě sloužila na předměstí v Klatovech. Rychle vyhrkla: „Co když lupič plachtu z vozu někde zahodil a zakryl ho jinou?“

„Chytrá!“ pochválil ji Čejchan spokojeně. Dojedl, odstrčil misku a ženu pohladil po břiše. Věděla, co to znamená. Už se nemůže dočkat, až porodí a budou se moci zase milovat. Podle porodní báby to dítě mělo přijít na svět za dva, nejvýše tři týdny.

Na svou věc ale nezapomínal: „Ovšem taková plachta přece jen něco stojí. A nezapomeň, ten povoz byl prázdný. Domažlický kupec pro sklo teprve jel.“

„Měl u sebe peníze!“

„Moc asi ne.“

„Vždyť jel pro zboží.“

„Jenže zaplatil zálohu. Žádný kupec po Šumavě nevozí víc peněz, než musí. Nemáme zrovna dobrou pověst. Taky kvůli příbuzným mého otčíma. Pánů Janovských se všude bojí. Povoz se dvěma dobrými koňmi má však větší cenu než pár košů prohlédacích koleček do oken. Pokud ho někdo přepadl, pak pro ty koně. Jenže kupci mají své značky a podle nich všichni v okolí poznají, čí který kůň je. Takže prodat se dají obtížně. A aby si je zločinec nechal? To by byl blázen, protože dříve nebo později by ta zvířata někdo poznal. Leda by je odvedl do Bavorska.“