Petr Eidler

Smrt konvertity

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Petr Eidler, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8243-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8244-9 (mobi)

Postavy a děj této knihy jsou zcela fiktivní.

Případná podobnost se skutečnými lidmi

a událostmi je opravdu pouze náhodná.

I

Před třemi měsíci mě opustila Kateřina s naším synem. Ten den, kdy mi věcně oznámila, že s Honzou odcházejí, to pro mě bylo, jako kdyby nastal konec světa. Rána o to nečekanější, že něco takového bych nepředpokládal ani v těch nejšílenějších snech.

Až s odstupem dvou týdnů jsem si postupně uvědomoval, že nějaké nenápadné náznaky toho, k čemu se chystá nebo o čem zatím možná uvažuje, se začínaly objevovat, jen jsem si jich nevšímal. Všechno na první pohled fungovalo jako dřív, z práce chodila hned domů, starala se o kluka, o mě, vařila, prala a žehlila, večer jsme usínali v posteli vedle sebe a někdy se i milovali. Něco ale už muselo viset ve vzduchu.

A pak toho večera, kdy už byl prcek uložený do postele, mi řekla, že je konec a že se odstěhují. Myslel jsem, že jí něco přelétlo pod nosem, měla zrovna svoje dny, kdy byla podrážděnější a s oblibou vyhledávala hádky. Měl jsem víc zbystřit, nikdy nic podobného nevyslovila. Znal jsem stovky případů, kdy ženská tohle chlapovi řekla, aniž by to myslela vážně. Nedošlo mi, že Káča nikdy nemluvila do větru. Co jsem mohl v té chvíli dělat? Taky mám svou hrdost a nebyl jsem si vědomý ničeho, co bych udělal špatně, aby to mělo mít takové důsledky. Měl jsem si snad kleknout a prosit ji, aby to nedělala?

A druhý den, když jsem šel pro kluka do školky, mi vychovatelka sdělila, že si ho už matka vyzvedla. Vrátil jsem se, doma nebyli. Ve skříni chybělo některé její oblečení, v koupelně kartáček na zuby a všechny ty ženské kosmetické propriety, bez nichž se neobešla. Honzova skříňka byla taky prázdná a chyběly i některé jeho hračky. Zavolal jsem jí na mobil. Musel jsem znít opravdu naštvaně.

„Co to je za vtip? Kde jste, sakra?“

„Pryč.“

Začal jsem křičet, co to má znamenat, co si představuje, co ji to napadlo.

„Včera jsem ti to přece řekla.“

Řval jsem, že se zbláznila, ať se okamžitě vrátí. Řekla, ať se uklidním, a zavěsila.

Však ty se vrátíš, opakoval jsem si uražený do hloubi duše. Má zraněná ješitnost se mnou vyváděla divy. Čekal jsem dva dny. Neozvala se. Třetí den jsem znova zavolal a choval se už civilizovaněji.

„Udělal jsem něco špatně? Ublížil jsem ti?“

„Neublížil.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Podělal jsem něco?“

Řekla, že ne. Nemohl jsem to pochopit.

„Kluk je v pořádku?“

„Jo,“ řekla, ale pak přiznala, že se po mně ptal. Chtěl jsem vědět, jak mu vysvětlila, že najednou není ve svém pokoji a nejsme pohromadě. Vypadla ze mě spousta patetických vět, jimiž jsem ji chtěl dojmout, ale účinkovalo to spíš jen na mě samotného, že mi zadrhával hlas a tekly slzy.

„Nech to na mně,“ řekla.

„Nepromluvíme si o tom jinak než po telefonu? To přece není jen tak se sebrat a zmizet.“

Domluvili jsme si schůzku na poledne v jedné kavárně na Pankráci, kam to měla z práce sotva dvě minuty. Přišla o čtvrt hodiny později a jen se lehce omluvila, že se nemůže trhnout z kanclu, kdy si usmyslí. Věděl jsem, že mluví pravdu. Byla mluvčí na prvním oddělení pražské kriminálky, což je práce, kdy člověk není tak docela svým pánem. Objednal jsem dvě kávy. Zapálila si cigaretu, což u ní bylo nezvyklé.

„Kde jste?“ zeptal jsem se naoko lhostejně. Vyfoukla kouř. „U Ondry.“

Hned mi to nedošlo. „U Hackenschmieda?“ To byl šéf oddělení vražd a její nadřízený. Můj kamarád, s nímž jsem se znal už snad celou věčnost.

Přikývla. Sevřelo se mi srdce. Tohle se přátelům přece nedělá.

„To jako zůstaneš s ním?“ Mohla u něj přece s klukem jen přechodně bydlet, než si najde nějaký podnájem. Ještě to nemusí znamenat, že spolu něco mají.

„Nezlob se.“

„Ty seš dobrá, nezlob se. Říkáš to, jako kdybys vymalovala pokoj jinou barvou, než jsme se dohodli.“

„Co chceš slyšet?“

„To ses ve svým věku zamilovala jako nějaká puberťačka? A zrovna do svýho šéfa? Takový klišé, taková banalita, jako z nějaký stupidní telenovely.“

Nic na to neřekla. Rozhodil jsem ruce. „Jak jednoduchý. Nejsme svoji, můžeš si dělat, co chceš.“

„Můžu.“ Vzala mě za dlaň a usmála se. „Opravdu jsem ti nechtěla ublížit. Neudělal jsi nic špatnýho. Vím, že mě máš svým způsobem rád.“

„Svým způsobem?“

„Honzu si můžeš brát, kdy budeš jen chtít. Zůstaneme kamarádi.“

„To se snadno řekne.“

„Bude to tak pro nás oba jednodušší. Můžeme se chovat normálně, jako civilizovaní lidi.“

„Jo, nebudu dělat scény, ani skákat z okna, ani se tě nepokusím zabít.“

S tím jsme se rozešli. Najednou jsem věděl, že to je nadobro, už se ke mně nevrátí, i kdyby jí to s Hackenschmiedem nevyšlo.

Musel jsem si zvykat na samotu, na večery trávené mezi čtyřmi prázdnými stěnami, na prázdnou postel. Nebylo to snadné. Navíc jsem pořád něco hledal. Zásuvku, kde byly uložené ručníky, kapsle do myčky na nádobí a podobně. Neuměl jsem nastavit program pračky, tak jsem si raději přepral prádlo v ruce. Pár dnů byl mým parťákem bourbon, ale pak jsem si uvědomil, že je to tím jen horší.

S kšefty to taky nebylo nic moc. Pár mizerně placených zakázek. Soukromý detektiv nemá zrovna na růžích ustláno, pokud se nenechá zaměstnat v nějakém krámu, aby koukal zákazníkům na prsty, nebo postával coby hotelový detektiv v lobby a tvářil se co nejnenápadněji. Na takovou práci jsem se měl ještě příliš rád, abych klesl tak hluboko.

Samota měla jen jednu výhodu, měl jsem na krku sám sebe. A v uskromňování jsem byl největší machr. Obědval jsem po mekáčích a podobných fast foodech, večer jsem si dal jen nějaký salát. Jo, možná jsem ušetřil, ale netěšilo mě to.

Honzu jsem si brával v sobotu. Naštěstí se mě na nic neptal, asi mu to máma vysvětlila. Nezdálo se, že by se trápil. Byly mu čtyři a v tomhle věku ještě bere svět, jak je. O Hackenschmiedovi mluvil jako o strejdovi, ale díkybohu ne moc často. Na alimentech jsme se dohodli bez asistence soudu.

Věděl jsem, že jestli mi něco udělá opravdu dobře, bude to práce, která mi dá tak zabrat, že nebudu mít pomyšlení na párání se ve svém rozbolavělém nitru. Něco opravdu komplikovaného s cestováním po celé republice, sledovačkami. Jenže to jsem si mohl jen přát, žádný případ nebyl ani na obzoru. A nemohl jsem chodit po ulici a vyřvávat, že jsem skvělé očko a vyřeším každý problém.

Došlo mi, že zdaleka nejsem takový tvrďák, za jakého se rád vydávám. Někdy jsem sebemrskačsky obviňoval sám sebe, jindy zase Kateřinu nebo Hackenschmieda, i když to nebyla cesta, jak z toho vybřednout ven. Taky mi nebylo dvacet, abych si do druhého dne našel nějakou ženskou, se kterou bych si aspoň mohl pokecat, a vzájemně jsme si udělali dobře. Asi by se mi podařilo nějakou splašit na den, týden, ale já jsem vždycky bral vztah vážně.

Nějak uběhly tři měsíce. Kateřina se ke mně nevrátila, vídali jsme se, jen když mi v sobotu dávala kluka, prohodili jsme pár banálních slov. Nejhorší bylo, že čím víc pro mě byla vzdálená, nedotknutelná, tím víc mě přitahovala. Myslím fyzicky. Nebo možná ve vztahu s Hackenschmiedem zkrásněla. Každopádně pohled na její skvělé tělo pro mě byl mučením. Nemohl jsem ji chytit za zadek nebo pohladit prsa jako dřív. Řekl bych, že si toho byla vědomá. Káča totiž nebyla jen děsně sexy, ale byla to zároveň zatraceně chytrá holka, která měla chlapy přečtené do posledního písmene. Jestli si usmyslela dostat svého šéfa, nedalo jí to moc práce. Nebo to bylo naopak? Hackenschmied byl starý mládenec, teda starší než já, ale sotva o pár roků, což u mužského nehraje takovou roli. Navíc jsem musel připustit, že vypadal dobře, vysoký, šlachovitý s prošedivělými hustými vlasy, které Káča na chlapech milovala. Navíc to byl fajn člověk. Spolehlivější než já, zabezpečenější než já, perspektivnější než já. Už jsem si zase sebelítostivě řezal do duše.

II

Když mi zavolala rebecin Judita Bergerová z pražské židovské obce, jestli bych za ní nezašel do Maislovky, svitla mi naděje, že pro mě bude mít práci. Naklusal jsem hned druhý den. Tu starou radniční budovu s věží, kde šly jedny hodiny obráceně, jsem měl svým způsobem rád. Když jsem se podílel v posledních letech na vyšetřování dvou případů, často jsem tam za rebecin chodil. A když jsem slyšel osudy lidí, kteří s touto budovou byli spjatí, stala se součástí i mé vlastní historie. Vzal jsem to ze Staroměstského náměstí na Pařížskou, prohlédl si značkové hodiny za milion korun a zahnul doleva u Staronové synagogy, před níž postávaly davy zahraničních turistů. Kluci z ochranky už o mně věděli a pustili bez dlouhého vyptávání dovnitř. Juditu jsem neviděl celý dlouhý rok. Změnila si účes, podle mě k lepšímu, a vůbec mě přijala přátelsky. Snad z nepředstíraného zájmu se mě zeptala, jak se mám, co je u mě nového. Nenapadlo mě nic lepšího, než se jí svěřit, jak ztroskotal můj vztah. Byla první, komu jsem to vyklopil. Ani moje matka o ničem nevěděla. Nikdy jsem nebyl z těch lidí, co mají srdce na dlani. V dnešní době se každý stará hlavně sám o sebe, tak proč otravovat druhé se svými bolístkami.

„Víš, že u nás nevedeme institut zpovědi jako v kostele u katolíků, my komunikujeme rovnou s tím nahoře a nepotřebujeme k tomu žádnýho prostředníka,“ varovala mě s potutelným smíchem. „Ale klidně se vypovídej, člověku se vždycky uleví.“

Tak jsem dodal ještě pár detailů o hledání ponožek a otvíráku na konzervy.

„Proč jste se vlastně nevzali?“

„Nevím, fungovalo to i bez formalit. No, já vím,“ připustil jsem, „jak se vy na manželství na psí knížku díváte.“

Rebecin mávla rukou. „Tak jsem to nemyslela. Ostatně rozvádí se dnes kdekdo, u politiků se stalo nepsaným pravidlem si nejdřív opatřit o dvě generace mladší milenku a pak se rozvést. Když se jedná o tyhle pudový záležitosti, jde všechno včetně víry stranou. Co ti mám vykládat, tyhle věci se dějí i tady na obci. Ale já už jsem dávno přestala moralizovat.“ Chvíli se na mě zkoumavě dívala. „Ale stejně mi vrtá hlavou, proč sis ji nevzal.“

„Změnilo by to něco?“ zareagoval jsem podrážděně. Nestačilo, že jsem si stejnou otázku kladl sám sobě a nenacházel na ni odpověď.

„Podle statistik rozvodovosti nejspíš ne. Poslyš, nechtěla jsem ausgerechnet probírat tvoje problémy, ale dohodit ti zakázku, pokud o ni teda budeš mít zájem.“

Řekl jsem, že nejspíš zájem mít budu, i když se mi nechce věřit, že někoho z komunity zase zavraždili a kriminálka si neví rady.

„To by se ti líbilo, co? Dokázat tomu svůdci tvý ženy, co seš za kabrňáka.“

„To by se mohlo stát leda tak ve snu,“ podotkl jsem sebekriticky, i když představa, že bych svůdci své ženy a šéfovi oddělení vyšetřování vražd v jedné osobě vytřel zrak, byla sladká jako med.

„Nejde o vraždu,“ začala rebecin Bergerová, „ale o zmizení jednoho mladýho kluka. Teda mladýho, bude mu kolem pětadvaceti. Před dvěma měsíci se po něm slehla zem a od tý doby o něm nikdo neví.“

Namítl jsem, že ho určitě nechali hledat, policie vyhlásila pátrání, standardní postupy. Hledaných osob jsou stovky a většinou se do týdne najdou. Upřímně řečeno pátrání po nezvěstných sice patřilo k úkonům, které moje detektivní agentura Man in Service, jejímž vlastníkem a jediným zaměstnancem jsem byl já sám, nabízela, ale nebyla to zrovna moje oblíbená parketa. A jestli se o něm neví už dva měsíce, nenašel se živý ani mrtvý, je v tom někde zakopaný pes a problém. Jenže jsem nebyl v situaci, že bych si mohl extra vybírat.

Vytáhl jsem zápisník a propisku.

„Začneme jménem, bydliště, stav…“ Rebecin nalila sobě a mně hruškový džus.

„Říká si Joram Stein.“

Podotkl jsem, že krásnější židovské jméno si nelze představit. Na tváři se jí objevil poněkud pobavený úsměv a hned mě varovala, abych byl v takových závěrech opatrnější.

„V občance opravdu má jako příjmení Stein, ale místo Jorama tam je Jiří. No a s tím židovským původem ses taky unáhlil, protože on se právě připravuje na gijur.“

„Tedy konverzi k judaismu,“ ujistil jsem se, že správně chápu tento pojem.

„Přesně tak. Jeho otec sice Žid je, ale matka nikoli, takže milý Jiříček…“

„Je tudíž tatínkovec,“ doplnil jsem k Juditině spokojenosti, že jsem v obraze. „Takže z hlediska těch vašich zákonů… tý vaší halachy1, je to gój, i když má padesát procent židovský krve.“

„O podílu židovský krve raději nemluv, na to býváme hákliví. Jen nacisti rozlišovali podle norimberskejch zákonů Halbjude nebo Vierteljude2. My žádnou stupnici nemáme. Člověk buď Žid je, nebo není. Nic mezi tím.“

„A tatínkovec jím není, i když se tak cítí?“ Bergerová pokývala hlavou. „To je choulostivá záležitost, kterou my dva nevyřešíme. Prostě když není a chce jím být podle všech pravidel, musí udělat konverzi. A tu právě Jiří neboli Joram Stein dělá.“

„Jenže zmizel,“ vrátil jsem se k tomu, co bylo pro meritum věci podstatné.

„Před dvěma měsíci. Takže v červnu.“

„A udělal ji?“

„Skoro. Ale má to několik kroků. Ten poslední zatím chybí.“

„To je co?“

„Mikve. Ponoření do rituální lázně.“

Chtěl jsem znát přesné datum Steinova zmizení a pokud možno co nejvíc dalších podrobností. Moje ruka byla připravená vše zapsat do notýsku.

„Přesný datum nikdo neví, protože bydlel zatím sám a…“

„A co?“

„Někdy o něm nebylo slyšet dva tři týdny. Sebral se a zmizel z Prahy. Nikdo tady přesně neví, kam jezdil. Že si prý potřebuje vyčistit hlavu, ujasnit věci, promluvit s Bohem.“

„No jasně,“ povzdechl jsem si. „Takže naposledy ho viděli někdy v červnu. Dva měsíce je docela dlouhá doba pro kontemplaci. Od tý doby žádná zpráva?“

„Jen poslal Miriam esemesku, že je v lesích a v pořádku.“

Chtěl jsem vědět, kdo je Miriam.

„Joramova nastávající. Mají se vzít, až dokončí konverzi.“

„Nevěsta je teda z vaší komunity.“

Rebecin neznatelně kývla. „Samozřejmě. Miriam Feldbergová je Židovka.“

„Takže on to dělá kvůli ní?“

„Myslíš gijur? Ne, to si nemyslím.“

„Vzala by si ho i bez toho?“

„To jsou ale otázky,“ zamračila se.

„Jen chci vědět, jak se věci mají. Člověka napadá spousta myšlenek, když o sobě někdo nedá dva měsíce před svatbou vědět.“

„Že se chce vyhnout svatbě?“

„Tos řekla ty. Nebo konverzi.“

„To si nemyslím.“

„Znáš Jirku tak dobře?“

Chvíli přemýšlela. „Na každýho si přece uděláš svůj názor, i kdybys ho viděl jen jednou. Sice nevěřím, že první dojem je ten správnej, ale něco na tom bývá. A já ho neviděla jen jednou.“

„Jaká je ta Miriam? Hezká?“

Tou otázkou jsem porušil své základní pravidlo, neptat se na něco takového jiné ženy.

„Moc hezká. Jako obrázek.“

„Takže až na jeden detail láska jako z románu,“ podotkl jsem ironicky.

„Proto jsem ti taky zavolala, abys zjistil, co se stalo. Ale jestli se ti do toho nechce…“

„To jsem neřekl. Jen že všechny okolnosti jsou jaksi nestandardní. Konverze, krásná nevěsta, po ženichovi se slehne země. Co si o tom jeho zmizení upřímně myslíš?“ Rebecin sklonila hlavu a chvíli si pohrávala se svými korály. „Říkáš, že dva měsíce je hodně dlouhá doba na to, aby někde jen tak přemítal o samotě v lesích o chlebu a vodě. Jenže mladej kluk, kterej dělá gijur, není úplně běžnej člověk. Nechal si letos udělat obřízku. Dovedeš si asi představit, že podstoupit tenhle zákrok v dospělosti vyžaduje odhodlání. Když je novorozenci osm dnů, proběhne brit mila raz dva. Pár kapek krve, děcko o tom ani neví.“

„Co tím chceš říct, že není běžnej člověk? Že je normální zmizet na dva měsíce? Ausgerechnet před svatbou? Nebo snad prošvihl i její termín?“

„Ne, nic neprošvihl. Svatba má být až někdy na podzim. Stačí to dojednat na rabinátu týden dopředu. My nemáme fronty před obřadní síní ani žádný čekací lhůty.“

„Tak co se mohlo stát?“

„Spousta věcí. Mohl odjet do Izraele, do Ameriky nebo na Ukrajinu a žije v nějaký ortodoxní chasidský komunitě. On totiž… prostě tihle konvertiti berou všechno děsně vážně. Na sto padesát procent, nebo spíš na milion. Do hlavy mu nevidíš. Jirka pořád ležel v kabale, zajímala ho židovská mystika, zamiloval se do chasidismu. Upřímně řečeno mu to mohlo pomotat palici.“

„Mohl se z toho… zcvoknout?“

„Klidně, nebyl by první ani poslední,“ řekla s úsměvem. „Jeden podobnej tady jednou vyskočil z kanceláře rabinátu z okna přímo před očima mýho muže. Ještě že dopadl na stříšku a jen se potloukl.“

„Mohl Stein spáchat sebevraždu?“

„To si nemyslím. Víra nám to zakazuje. Proč by to taky dělal? Všechno probíhalo podle plánu.“

„Ale sama jsi právě říkala…“

Mávla rukou. Tamten byl mešuge, blázen. Stein má všech pět pohromadě. Aspoň v to doufá.

Neoponoval jsem jí. Pohřešovaný kluk přesto mohl být podobný případ jako onen skokan z rabínova okna.

„Co je zač?“

Řekla mi, že Jiří vystudoval judaistiku na Husitské teologické fakultě, neměl stálé zaměstnání, podle jejího soukromého názoru ho částečně finančně podporovali příbuzní, něco si vydělával obchodováním se starožitnostmi, ale tohle všechno mu stačilo jen k nejskromnějšímu přežívání. Většinu dne trávil zde na obci, chodil pravidelně na bohoslužby, i když ho zatím nemohli do minjanu3 započítávat, ale každopádně z Tóry umí číst lépe než většina věřících a hlas má příjemný.

„Kdyby odjel do zahraničí, policie by to zjistila,“ řekl jsem, když jsem si dopsal poslední poznámku.

„Pokud teda nezmizel na tý Ukrajině, jak jsi naznačila. Nebo někde tady? Neměl chatu, chalupu? Nějaký kamarády, kteří by mu poskytli ubytování?“

„Nevím,“ připustila.

„Tohle si policie určitě prověřila,“ odpověděl jsem nakonec sám sobě. „Kdo vlastně nahlásil jeho zmizení?“

„Myslím, že někdo z rodiny. Když po čase viděli, že nejsou výsledky, obrátil se na mě Jirkův strýc, jestli by se obec v tom nemohla nějak angažovat. My tu sice máme všechno možný, ale detektivní kancelář zatím neprovozujeme. Tak jsem si vzpomněla na tebe.“

Pokýval jsem hlavou. „Takže jsem už známá firma.“

„Ví se o tobě,“ přisvědčila, aniž jí došla ironie, s níž jsem to konstatoval. Jaká já tak můžu být známá firma?

„Když se ti podaří kluka najít, nebo o něm něco vypátrat, bude k tobě štědrý. Slyšel jsi někdy jméno inženýr Stein, Milan Stein?“

Znělo mi to povědomě. „Ten obchodník s nemovitostma? Pokud si vzpomínám, byly kolem něho nějaký aféry. Steinovo jméno bylo hodně propíraný v tisku. Zemědělská půda změněná obratem ruky na stavební a podobně. Mám pocit, že teď se dal i na politiku a je na nějaký kandidátce blížících se voleb.“

„To nehraje roli,“ zamluvila to rebecin. „V tý rodině jsou prachy, o jakých se nám nezdá. Milan Stein nějakou korunu za znovunalezenýho synovce vysolí. A když ho nenajdeš, tak ti aspoň zaplatí za čas. Uzavřeš s ním regulérní smlouvu.“

V tom mi nemusela radit.

„Proč se zrovna jeho strýc o Jirku tolik zajímá? Nemá rodiče? A co krásná Miriam?“

Rebecin odpověděla jen na poslední otázku. „Nechtěla bych být v její kůži. To víš, že si tady vyslechla pár netaktních dotazů typu kam a proč jí utekl snoubenec, a jestli by si nevzala někoho jinýho. Miriam se tady moc nevyskytuje. Je mi jí líto.“

„Takže měla na obci víc nápadníků?“

„Nejspíš jo. Podívej,“ řekla tiše, „mladých holek sem moc nechodí. A když se třeba tady na obědě nějaká objeví, tak jsou z toho naši chlapi divocí jako býci, když jim mávnou před očima červeným hadrem. Každej se hned začne předvádět, někdo ji hladí po ruce, druhej nabízí lístky na koncert, třetí začne vykládat nějaký svý teorie.“

„Myslíš asi seniory.“

„Jasně. Však sis s nima taky užil svý a víš, čeho jsou schopní.“

„Ale že by některej z nich odkrágloval mladýho Steina…“

„Já bych tu naši čeládku nepodceňovala,“ prohlásila Judita pyšně.

„Budu vést tuhle variantu v patrnosti. Můžeš mi dát nějaký tipy?“

„Stačí ti databáze všech mužských týhle obce?“ Usmál jsem se. Vrtalo mi hlavou ještě něco jiného.

„Inženýr Stein je zbohatlík a milionář,“ uvažoval jsem nahlas, „co asi tak říká, že jeho synovec nemá pořádnou práci, tráví denně hodiny v synagoze a týdny rozmlouvá v lese s Bohem? Počítám, že zrovna nadšený není, i když je sám, jak vyplývá z věci, Žid.“

„Naprosto asimilovanej, mezi nás nechodí a ani s náma nechce mít nic společnýho. Taky si vzal gójku. To ale neznamená, že synovce nechce najít, ani že nad ním zlomil hůl.“

„Doufejme,“ podotkl jsem poněkud skepticky. Znal jsem tyhle porevoluční pracháče. Aby se dostali k majetku, museli být hodně tvrdí. K ostatním, ale právě tak i k sobě a svým blízkým. Ta tvrdost šla mnohdy ruku v ruce s bezohledností a naprostou absencí empatie k druhým. Nemohl jsem ale všechny házet do jednoho pytle, pár jich bylo snad slušných. Ostatně inženýra Steina jsem neznal a v tisku medializované aféry mě ani v nejmenším nezajímaly.

„Dám ti na něj mobil. Čeká, že se mu ozveš. Myslím, že na policii už vůbec nespoléhá. Nevím, jak to chodí, ale podle mě kriminálka případ odložila k ledu.“ Řekl jsem jí, že tak docela určitě to nebude. Při hledání pohřešovaného musely proběhnout standardní úkony, policie prošla nemocnice po celé republice, jestli někde není hospitalizovaný, někomu z rodiny určitě ukázali na soudním pár neidentifikovaných těl, podobiznu Jiřího Steina rozeslali do všech služeben a všichni příslušníci ji mají přišpendlenou na nástěnce mezi dalšími hledanými a pohřešovanými osobami. Určitě obrátili jeho byt vzhůru nohama a vyslechli desítky svědků. Nicméně jsem připustil, že po ukončení těchto operací, pokud nepřinesou nějaký výsledek, aktivita poleví a spoléhá se na náhodu a na čas. Případ však je živý, dokud se tak nebo onak nevyřeší. Rodina to ovšem vidí jinak a policii podezřívá z laxnosti. Díky tomu se pak lidé obracejí na soukromé detektivy, pokud tak už neudělali dřív, a chlapi jako já mají práci. Jak už jsem ale říkal, já nad pátráním po dlouhodobě nezvěstném nikdy nadšením do stropu neskáču. Stopy jsou vyčichlé nebo odstraněné, paměť svědků je den ode dne méně spolehlivá.

„Nemáš náhodou fotku toho kluka?“ zeptal jsem se na závěr. Judita zapnula počítač a hledala nějakou složku.

„Během Purimu se hodně fotilo, mohl by někde být. Hele, tady to mám.“ Pouštěla v prohlížeči jeden snímek za druhým. Jenže na většině fotografií pořízených během oslavy nejveselejšího židovského svátku byli lidé v maskách, parukách, pomalovaní, prostě k nepoznání.

„Tohle je mladej Stein,“ ukázala na mladého hubeného muže střední postavy v dlouhém černém kaftanu a štrejmlu4. Měl docela hezkou asketickou tvář a na očích silné brýle.

„Ty dlouhý vousy a nakroucený pejzy jsou pravý?“ zeptal jsem se skepticky poté, co jsem viděl ostatní převleky.

„No jasně,“ rozesmála se rebecin. „Moc se ani stylizovat nemusel, akorát v tom štrejmlu a kaftanu obvykle nechodí. Ale vizáž je dočista jeho. I ty brýle z roku jedna.“

„S tímhle zjevem přece ani nemusí dělat žádnou konverzi, rovnou by mohl hrát ve filmu z haličskýho štetlu5.“

„Však si na těch vousech a pejzách patřičně zakládá, všimni si, jak jsou nakroucený. Chceš tu fotku poslat?“

„Jo, ale teď bych ho poznal mezi tisíci. Takovej člověk se nemůže jen tak ztratit.“

„Pokud nezmění image,“ vypadlo z Judity.

„Pokud změnil image, tak už nebude Joram Stein, ale obyčejnej Jirka Stein.“

Přimhouřila oči. „To máš recht. Pak by ovšem bylo všechno úplně jinak.“

Řekl jsem, že mě to začíná zajímat. Pokud se skutečně něco stalo a Jiříček si někde neužívá svobody, na běžný případ to nevypadá.

„Budeme v kontaktu,“ slíbil jsem už ve dveřích.

III

Inženýr Milan Stein mi do mobilu řekl, že zrovna nemůže mluvit, ale během odpoledne se mi ozve. Byl slyšet hluk a hlasy, nebyl tedy sám a nechtěl zřejmě před cizími lidmi o svém synovci mluvit. Napadlo mě, že nalezení Jiřího pro něho možná nebude zas takovou prioritou, anebo jeho podivné zmizení vnímá jako rodinnou ostudu, kterou je třeba držet pod pokličkou. S něčím takovým jsem se už vícekrát setkal.

Třeba jsem mu křivdil, jeho hlas zněl každopádně chladně a úsečně. Ozval se až po šesté večer, když už jsem byl doma a brouzdal po internetu, co objevím na téma Milan Stein nebo Jiří potažmo Joram Stein. O Jiřím jsem nenašel nic zajímavého, co by mohlo souviset s jeho zmizením. Na stránkách teologické fakulty jsem objevil jeho diplomovou práci na téma židovské konverze. Jen tak zběžně jsem si ji prolétl na obrazovce notebooku. Byla plná hebrejských citací z Talmudu, odkazů na biblické texty. Poslední aktuality na Facebooku byly přes tři měsíce staré, pár fotek starožitných judaik typu modlitebních knih, chanukových svícnů, ukazovátek, ozdobných štítů a pláštíků na Tóru plus celkem vtipné komentáře k politice a poměrech na obci. O Milanu Steinovi toho bylo podstatně víc, přetřásaly se jeho spekulace s nemovitostmi, ale těžko jsem si mohl udělat obrázek, když si zprávy protiřečily.

Teď jsem ho měl na drátě a domlouvali jsme si schůzku. Nejdřív řekl, abych ho navštívil dopoledne v kanceláři na Národní třídě, pak to ale změnil. Měl jsem přijít v sedmnáct hodin k němu domů. Adresa byla v jedné z ulic u Palackého náměstí.

Otevřel mi v dokonale padnoucím obleku, dokonce měl ještě kravatu a polobotky, které si zřejmě nesundával ani doma. Chlap v obleku od Bosse a bačkorách by asi vypadal směšně. Ani já jsem se nemusel přezouvat. Následoval jsem ho do obývacího pokoje, který mohl mít dobrých padesát metrů čtverečných. Nedal jsem nijak najevo svůj úžas nad obrazy, které mu visely na zdech, hotová výstavní síň. Velká Slavíčkova krajina, Čapkovo a Kubištovo zátiší, ženský portrét od Kremličky, bretaňská vesnice od Zrzavého, prostě aspoň deset pláten namalovaných v prvních desetiletích dvacátého století. Většinou se jednalo o kousky, které by s chutí vystavila každá galerie.

Všiml si, že se na ty malby dívám.

„Co se týká vkusu, tak jsem poněkud konzervativní,“ řekl jakoby mimochodem. „Spekulace s obrazy mě nezajímají, sbírám jen to, na co se vydržím dívat, aniž by mě to iritovalo. Posaďte se,“ ukázal na bytelnou koženou sedačku. Teď ještě scházelo, aby mi nabídl dvanáctiletou whisku, zapálil si doutník nebo dýmku a nic by nechybělo k představě anglického gentlemana. Stein měl i jeho vizáž. Věděl jsem, že mu je dvaapadesát, ale vypadal v pohublém obličeji starší, což se někdy stává lidem, kteří tráví hodiny při tenise a zimu v Alpách na lyžích. Nepochyboval jsem, že má výtečnou fyzickou kondici. I ty vrásky se mohly někomu zdát šarmantní. Byl ale příliš dokonalý, abych mu věřil každé slovo. Přes drahý parfém smrděl sebejistotou a narcismem. Byl dokonalým prototypem úspěšného muže, který se nenechá ze svého sedla jen tak někým vyhodit.

„Asi vás napadlo, proč zrovna já chci najít Jirku, když jsem jen jeho strýc,“ řekl a elegantně se usadil proti mně. Za chvíli vstoupila jeho manželka s podnosem a čajem. Jak jinak. Pokynula mi hlavou, ale nic neřekla. Pak zase nenápadně zmizela.

„Položil jste si tu otázku, proč zrovna já?“ vrátil se k tématu, když jsem stále setrvával v mlčení, očekávaje, s čím se vytasí. Možná mě chtěl zkoušet, jestli nejsem úplný blbec, ale nepřišel jsem na to, jak mu správně odpovědět, aby si to nemyslel. Když jsem pozoroval tu jeho nadutost, uvažoval jsem spíš nad tím, jak z něj vyrazit pár desítek tisíc, než přemítat nad tím, proč zrovna on hledá ztraceného synovce. Může mi být ukradené, kdo moji práci zaplatí.

Řekl jsem, že údajně Židé vždycky drží pohromadě, aspoň se to tak traduje. Rodina je pro ně vším. Synovec jako syn. Použil jsem slova jako mišpoche6, aby viděl, že se orientuji.

Vysmál se mi až urážlivým způsobem. „Jste takový idiot, nebo si myslíte, že mi tím lichotíte?“

Pokrčil jsem rameny.

„Zapomeňte na to, že bych já mohl být nějaký Žid. To tady vůbec nehraje roli. Ani tu sebemenší.“

„Jenže váš synovec Joram…“

Pohrdavě odfrkl svým ušlechtilým chřípím, jistě měl gesto nacvičené před zrcadlem. „Můj synovec se jmenuje Jiří Stein. Zapamatujte si to. Mám pochopení pro zábavu, ale tahle jeho komedie mi nepřijde podařená.“

„Ale přesto chcete vědět, co s ním je.“

„Samozřejmě,“ pronesl suše.

„Jeho otec je bratr vašeho otce? Řekněte mi o tom něco víc.“

Inženýr Milan Stein přehodil pomalu nohu přes nohu.

Vytáhl jsem si notýsek a chystal se dělat poznámky.

„To je dobrá otázka,“ kývl hlavou. „No jistě, proč si vás neobjednal Eda, když je jeho otec a nejbližší příbuzný? Taky bych se tak měl ptát. Berte to tak, že budete pracovat pro mě. Pokud chcete.“

Ujistil jsem ho, že ano. Přesto nebo právě proto potřebuju znát rodinné poměry.

„Jistě, bratři,“ povzdechl si, jako kdyby mu to dělalo velké starosti. „Eduard a Otto Steinovi.“ Pak se ode mě prudce obrátil a vystavil mi na odiv svůj profil.

„Otto Stein byl můj otec, zemřel už dávno, abyste byl v obraze.“

„Jirkův otec, pan Eduard už taky nežije?“

„Strýc? Ale ano, z biologického hlediska žije,“ vyšlo skoro neslyšně z jeho úst. Otočil se zprudka ke mně a vysunul bojovně bradu. „Myslíte si, že je Jirka mrtvý?“

„Nemyslím si zatím nic,“ odpověděl jsem po pravdě.

„A vy?“

„Někdo ho mohl zavraždit. Co říkáte?“ Byl to pro mě nečekaný obrat hovoru. Skoro jsem měl dojem, že chce něco zamluvit. „Už jste někdy vyšetřoval vraždu?“

Řekl jsem mu, že odhalování nejtěžšího násilného činu měla odjakživa v popisu práce kriminálka, nicméně jsem mu naznačil, že i já jsem se už kolem takových případů motal, ostatně musel mít o mně z obce reference, když se na mě obrátil. Má snad nějaké vážné podezření? Prý dva měsíce jsou dva měsíce, něco vážného se muselo stát. V tom měl pravdu.

„A motiv?“

„Na Jirkovi by si nikdo nic nevzal. Ale třeba jde o mě. Mám dost nepřátel. To je daň, kterou musíme platit. Každý úspěšný člověk má spoustu nepřátel, i když se na něho sladce usmívají. Vemte si to jako dobrou radu do života, nevěřte nikomu, když vám maže med kolem huby.“

Tak odtud vítr vane, blesklo mi hlavou. Vůbec si nedělá starosti o svého synovce, jde mu jen o sebe.

„Nekontaktoval vás v té věci někdo?“

Zamračil se. Prý jak to myslím. Odpověděl jsem, že pokud by někdo Jiřího unesl – už jsem si dával pozor, abych nevyslovil jméno Joram – aby po něm požadoval výkupné, určitě by se mu dřív nebo později ozval.

„Nikdo mě nekontaktoval,“ hlesl. „To mi právě přijde divné.“

„Zaplatil byste za něho výkupný?“

To, co se mu objevilo na tváři, mohl být úsměv stejně dobře jako úšklebek. „Můžu vám říct, že bych zaplatil jakoukoli částku, ale stejně mi nemusíte věřit, že to myslím doopravdy.“

Musel jsem připustit, že má pravdu. Ta otázka opravdu byla zbytečná. Milan Stein byl možná nesnesitelný nadutec, ale pálilo mu to. Najednou jsem na něj začal mít vztek. Chce po mně službu, ale nechová se podle toho. Nechová se tak, aby mi jakkoli pomohl. Netušil jsem, co za tím může být. Skrýval sám něco, co nemělo vyjít na povrch? Jedna věc byly jeho podnikatelské aktivity, druhá jeho synovec Jiří. Pokud to souvisí, může mít důvod si některé věci nechat pro sebe.

„Třeba jste ho zabil vy,“ nadhodil jsem nazdařbůh.

„Mockrát jsem o tom v poslední době uvažoval, když jsem viděl, jak blbne,“ řekl docela vážně a odmlčel se.

„Nemám děti a vychovával jsem ho jako svého syna, když Eda takhle dopadl se zdravím… Jirka je ohromně inteligentní. Vždycky patřil na gymnáziu k premiantům, samé výborné, ať šlo o matematiku nebo jazyky. Fenomenální paměť. Říkal jsem si, že když mu trochu pomůžu, někam to dotáhne. Myslel jsem si, že jednou budeme dělat společně. Umí jednat s lidmi, působí důvěryhodně. Přesněji, působil. Jenže on se pomátl. Místo na práva nebo na ekonomku se přihlásil na bohosloveckou fakultu a začal si hrát na Žida. Nechal si narůst vousy, pejzy, chodí v černém obleku, ze kterého mu čouhají ty cancourky, na hlavě nosí klobouk, lidi se za ním na ulici ohlížejí a klepou si na čelo. Jen si to vemte, v dnešní době s takovou vizáží… Párkrát ho už na ulici zmlátili. Jestli se jednou ožení a bude mít děti, tak aby jim pořídil ochranku.“