František Niedl

Past

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8364-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8365-1 (mobi)

1

Zlaté obilí vlnící se do nedohledna, vlčí máky, chrpy, řídké borové lesy vonící pryskyřicí a vyrůstající z písčité půdy, která kdysi dávno byla dnem moře, modravé hladiny jezer Grosser See a Dammsee, přiléhajících k městečku Fürstenwerderu, a množství dalších menších jezer. A jejich rozlehlý přízemní panský statek s dvojitým podkrovím a arkýřovými okny, kde i po tolika letech voní dřevěné trámoví a podbití. Statek ležící asi tři kilometry od severního okraje Dammsee. Bzučení hmyzu… To jsou vjemy, které bývalý major Wehrmachtu Georg von Wasserhof, když zavře oči, vidí, cítí a slyší.

Když oči otevře, vidí přes zamřížované okno appellplatz11 tábora Sachsenhausen. Není léto, ale únor 1943 a slunce je slabé. Mnoho vězňů skosila tahle zima. Není umístěn spolu s dalšími vězni v hromadných vězeňských barácích, ale v separaci, sestávající z místnosti dva krát tři metry s kovovou postelí, dřevěným stolkem, jednou stoličkou, plechovým umyvadlem a kyblíkem pro vykonávání potřeby. Veškeré toto skromné vybavení je přišroubované k podlaze. Až na ten kyblík.

Má stále ještě svou uniformu, ale bez distinkcí. Ze své vojenské blůzy musel sundat železný kříž a z kalhot mu vytáhli i opasek.

Když dostal rozkaz opustit v jednom z posledních letadel Stalingrad, připadalo mu to jako neuvěřitelný dar nebes. Jeho motorizovaný prapor existoval už jen na papíře a z několika stovek mužů mu jich zbylo sotva třicet. Už dávno nebyli motorizovaní a bojovali v děrách a rozvalinách domů a továren a jejich největším nepřítelem byl mráz a hlad. Přesto cítil před svými vojáky určité zahanbení, že jemu byla dána ta možnost se zachránit, zatímco oni…

Přetížený dopravní Junkers jen s obtížemi odstartoval, ale nakonec se přeci jen odlepil od zasněžené pláně, a když se naklonil, aby nalétl na správný kurz, uviděl major Georg von Wasserhof v plné nahotě celý obraz toho zničeného města, ze kterého se ještě na mnoha místech kouřilo. Jak se vzdalovali, přestávali slyšet detonace výbuchů a postupně převládl jen monotónní zvuk motorů. Několik lidí zemřelo ještě během letu. Po přistání v Berlíně byli roztříděni podle zdravotního stavu, všech se někdo ujal. I jeho. Tři gestapáci mu nejdříve nasadili želízka a potom ho strčili do velkého Mercedesu. Dva si sedli dopředu a jeden dozadu s ním. Když se opakovaně snažil protestovat, dostal ránu loktem do obličeje. Pokud si myslel, že ho do Berlína pozvali kvůli tomu, že by mu snad chtěli k železnému kříži připnout dubové ratolesti, evidentně se mýlil.

Georg von Wasserhof patřil do rodiny vojáků nižšího šlechtického titulu, který nosili teprve ve čtvrté generaci. Jeho praděd sloužil v gardě korunního prince Fridricha Viléma a své ostruhy si vysloužil v bitvě u Hradce Králové. K nim dostal zpustlý statek s několika hektary půdy a lesů. Wasserhofové však byli nejen zdatní vojáci, ale – jak se ukázalo – i schopní hospodáři. Statek postupně zvelebovali a kdykoliv mohli, přikupovali další pozemky.

Georg byl v dokonalé izolaci, bez jakýchkoliv zpráv, nikdo ho nevyslýchal, nikdo s ním nemluvil. Ani se nedozvěděl, že 6. armáda generála Pauluse u Stalingradu kapitulovala. Nedokázal pochopit, co se stalo. Kdyby se mu aspoň podařilo spojit s rodinou, věřil, že by dokázali zatahat za ty správné provázky a našli způsob, jak ho dostat z té šílené situace, ke které muselo dojít v důsledku nějakého nevysvětlitelného omylu. Jeho otec, plukovník, byl sice ve výslužbě, ale měl ohromné renomé, které si vydobyl v bojích na západní frontě během první světové války. Hermann, Georgův starší bratr, byl podplukovníkem a jedním z plánovačů vojenských operací v generálním štábu. Všichni tři dali Německu vše, co bylo v jejich silách, nejlepší roky svého života. A on je teď zavřen v lágru s Židy a kriminálními živly. Ne, tohle nechápal.

2

Hluk nýtovaček a pach spáleného železa, křik dělníků z loděnic a doků, olejové skvrny na vodě a věčný zápach kyselého zelí, protože toho bylo vždycky dost a vždycky ho několik partají z přilehlých dělnických činžovních domů vařilo k obědu. To byl svět, ve kterém vyrůstal Kurt Taller. Svět snesitelné nouze, ale zároveň svět skýtající spoustu dobrodružství. Přímo z okna malého bytu v jednom z dělnických domů mohl pozorovat stavbu lodí, které jakoby mávnutím proutku každý den o něco vyrostly. Jejich žebra pod plameny autogenů košatěla jako živé stromy. Pak na ně přibyly pláty opláštění, spojované množstvím nýtů za ohlušujícího klapotu nýtovaček. Později byly na bocích rozvěšeny lávky natěračů, kteří nanášeli na pláště lodí první vrstvu suříkového nátěru.

Někdy ho vzal otec, který byl jedním z nýtovačů, do rozestavěné lodě, a tak Kurt již odmala věděl, kde co na takové lodi bude a co k čemu slouží. A také věděl s určitostí, že on rozhodně nebude nýtovačem nebo natěračem, ale na takových lodích se bude plavit.

Nechtěl být jako otec, i když byl hodný a měl ho rád. Jako otec, který i doma křičel, ne z nějakého hulvátství, ale proto, že ze samého rámusu byl čím dál tím více hluchý. Teď už Kurt Taller neslyší ani křik racků, jen zamřížovaným oknem, umístěným vysoko u stropu, lze tušit nový den, stejně kalný a sychravý jako předešlé dny toho měsíce únoru roku 1943. Sklepy sídla gestapa v Nantes jsou hluboké.

Poručík Kurt Taller, velitel ponorky, stále nemůže uvěřit tomu, že čtyřicet osm mužů, celá jeho posádka, skončila v kobkách gestapa. Kvůli takové hlouposti! Po tom všem, co vykonali pro Třetí říši. Při své práci ve vlčích smečkách měli na svém kontě tisíce tun potopených nepřátelských lodí. Bez ustání se zakusovali do konvojů v Atlantickém oceánu, čelili nepřízni počasí a metrákům hlubinných náloží, svrhávaných z britských korvet, fregat a bombardovacích letounů. Hodiny nervy drásajícího napětí, kdy v hlubinách unikali, mnohdy jen o vlásek, devastujícím výbuchům. Často za cenu, že se s lodí ponořovali do větších hloubek, než na jakou byla konstruovaná. Hodiny čekání s vypnutými motory, kdy se báli i nadechnout, kdy i pulzování krve jim připadalo příliš hlasité. Pípání echolotu, sledujícího útočící loď, které blahodárně sláblo, když se loď vzdalovala, a když mysleli, že už jsou z toho venku, začalo znovu sílit, až se slilo v nepřetržitý, ušní bubínky trhající zvuk, a vzápětí následovaly výbuchy hlubinných min. Proudy vody netěsnostmi prýštící do nitra ponorky, výpary kyseliny z poškozených akumulátorů a také jekot některého z námořníků, jehož nervy už takovou zátěž nevydržely. V takovém případě dostal roubík, byl svázán a byla mu píchnuta sedativa. Tak vypadal život na ponorce.

Na svém kontě měli dvanáct obchodních lodí a jednu korvetu. A teď sedí v tomhle ponižujícím vězení gestapa. A proč? Pro trochu nevinné, i když poněkud hloupé legrace. Kdyby aspoň zůstali v Saint-Nazaire, kde měli domovskou ponorkovou základnu. Nic by se nestalo. V nejhorším případě by je z hospody vypakovala přístavní policie a maximálně by to zůstalo u běžného hlášení, které by jejich nadřízení už nějak sprovodili ze světa, protože to byli také námořníci a dobře věděli, co musí při každé plavbě podstupovat. A oni byli cenní. Potopené ponorky se daly nahradit. Ale už ne tak dobře vycvičené posádky, protože ty se nevycvičí za několik týdnů. A když se výcvik zkracuje, úměrně tomu potom v boji narůstají ztráty. Ale oni museli jet do Nantes a tam padnout do spárů těch primitivů v kožených kabátech a černých uniformách.

Celý večer se dobře bavili. Vždy první den po připlutí na pevninu zůstávali pohromadě, aby společně vydýchali napětí předešlých dnů, někdy i týdnů. Kabaret Extréme byl plný, ale po policejní hodině se vyprázdnil. Odešli hosté i kabaretní umělci, obsluhující personál začal u prázdných stolů stavět obrácené židle na desky a majitel podniku významně cinkal klíči, ale praporčík Schnable, velitel předních torpédometů, donutil číšníka donést ještě několik lahví šampaňského s tím, že pak půjdou. A potom to začalo. Šéf elektroúseku, četař Kirchsmann, se najednou objevil na pódiu s čtverečkem černého filcu, přilepeným pod nosem, a začal imitovat Hitlera. Vykřikovaná hesla a doprovodné gestikulace byly k nerozeznání od originálu. Námořníci řvali smíchy. Vzápětí se ke Kirchsmannovi připojil kulaťoučký kuchař Burger, který začal imitovat říšského maršála Hermanna Göringa. Vyzval několik námořníků, aby nastoupili na pódium, a uskutečnil s nimi přehlídku. Pak začal provádět jejich osobní prohlídku, skláněl se k nim a předstíral, že kontroluje jejich genitálie na přítomnost pohlavních chorob. Při každém druhém až třetím předklonu vypouštěl tím nejhlučnějším možným způsobem plyny, které se v něm vždy v nadměrné míře hromadily. Snad to bylo z důvodu špatného trávení, možná i z přejídání, nicméně v uzavřených prostorách ponorky tím působíval svým souputníkům nepříjemné zážitky, za což byl stíhán častými nadávkami. Nikoli však teď. Všichni řvali smíchy, včetně prvního a druhého důstojníka, ale i kapitána ponorky, poručíka Kurta Tallera.

Pak došlo ke zlomu. Nejdříve ztichli ti na pódiu a vzápětí byl sál plný polních četníků a příslušníků gestapa. Když si později Kurt Taller lámal hlavu nad tím, jak se mohlo stát, že tak brzy dorazili, nenapadla ho jiná možnost, než že to musel telefonem ohlásit buď sám majitel podniku, nebo někdo další z personálu. Buď si jenom chránil vlastní kůži, nebo byl horlivým stoupencem nových pořádků, anebo byl naopak francouzským vlastencem, možná zapojeným do odboje, který si řekl, že zabije dvě mouchy jednou ranou. Udělá si oko u okupantů a zároveň beze zbraně zlikviduje jednu posádku krvelačných ponorek.

Kurt Taller doufal, že se celá záležitost nakonec nějak vyřeší. Nedokázal si představit, že v době, kdy se poměr sil na moři nejen vyrovnal, ale pomalu se začal obracet ve prospěch nepřítele, by někdo dokázal odepsat celou jednu velmi výkonnou posádku ponorky. Ale kovové dveře cel zůstávaly nadále zavřené a nebe za zamřížovanými okny zatažené.

3

Křik racků, řinčení řetězů, těžkopádné chrchlání dieselových motorů trawlerů, všudypřítomný pach ryb, procesí vracejících se rybářských člunů, zvuk zvonců lodí, prodírajících se mlhou do přístavu, a kouř valící se z komínů továren, to byly vjemy, které se z dob dětství a dospívání vryly do podvědomí Harryho Holma. Tak si vždycky vybavoval Liverpool. Koneckonců, příliš se na těch vjemech nezměnilo, jen k běžným lodím přibyly šedé trupy korvet, fregat, torpédoborců a dalších vojenských plavidel všeho druhu a různého původu, včetně dodatečně vyzbrojených civilních lodí.

Harryho otec strávil skoro celý život na moři. Plavil se na různých lodích po všech mořích světa. Ještě na uhlácích jako topič, což byla rasovská práce. Za první světové války se dostal na torpédoborec, kde se po přeškolení stal strojníkem. Po válce se vrátil k obchodnímu loďstvu a po dalších deseti letech služby to dotáhl až na vrchního strojníka. Jenže pak zasáhl osud a otec krátce po povýšení utrpěl vážný úraz, po kterém mu zůstala téměř zcela ochrnutá pravá ruka. To byla rána, která vážně zasáhla celou Holmovic rodinu, včetně Harryho a jeho dvou sester. Otec sice dostal malou rentu, ale to k životu nestačilo. Dělal nočního hlídače v docích a matka si přivydělávala šitím a žehlením. Ještě že bydleli ve vlastním domku se zahrádkou, asi půl míle od přístavu, který si rodiče stačili pořídit v době, kdy měl otec relativně slušný příjem.

I Harry Holm chtěl na moře, ale ne jako strojník, a jako topič už vůbec ne. Vždycky se učil dobře, ale na normální studia rodina prostě neměla. Byla tu šance studovat, z větší části na náklady Koruny, v kadetce Královského námořnictva. Ale počet uchazečů mnohonásobně převyšoval počet těch, kteří mohli být přijati.

Od pohovorů uplynuly už dva týdny a Harry netrpělivě čekal na dopis s ortelem, který měl rozhodnout o jeho budoucím osudu. Když konečně uviděl pošťáka, jak na kole zahýbá k brance jejich zahrádky, třásla se mu kolena a sotva dokázal dojít od domu těch pár kroků. Ale nakonec držel v ruce obálku s emblémem admirality. Sedl si na schůdky domu, obálku v ruce, ale nerozlepil ji. Najednou zaslechl kroky, a když se otočil, uviděl, že za ním stojí otec.

„Harry,“ řekl vážně otec, „jestli chceš na moře, musíš se naučit, že věci se řeší bezodkladně. Každé zaváhání může stát život nejenom tebe, ale i ostatní.“

Harry obálku rozlepil a… byl přijat. Najednou mu svět připadal úplně jiný, než jaký byl předtím. Vzduch byl čistší, ptáci zpívali líp, dokonce i protivné lidi, kteří se mu dřív zdáli nesnesitelní, viděl najednou v jiném světle.

Po absolvování kadetky postupoval pomalu po žebříčku při službě na Falconu, starém torpédoborci z první světové války. Vyhlášení války Německu 3. září 1939 ho zastihlo ve funkci druhého důstojníka a v hodnosti poručíka. Krátce nato ho čekalo důležité rozhodnutí: postoupit na torpédoborci do funkce prvního důstojníka, nebo se stát kapitánem na vlastní lodi. Ale na úplně jiné lodi, než na jakou byl zvyklý. Zoufalý nedostatek doprovodných lodí pro konvoje přinutil admiralitu k rozhodnutí nechat urychleně stavět nenáročný, levný, ale bojově účinný typ lodí. Byly to korvety, malá, vratká a i na nepatrně rozbouřeném moři neobyčejně skotačivá plavidla, která nakonec ukázala, že jsou schopná přeplout Atlantik i za toho nejméně příznivého počasí. Nejnepříjemnějšími následky pro posádku bylo zvracení způsobené mořskou nemocí, rozbité hlavy a zlámané ruce při pádech, kdy podlaha pod nohama byla pohyblivější než tobogán na pouti. A pokud se některá korveta potopila, nebylo to většinou v důsledku nepřízně počasí, ale po útoku německé ponorky.

Proti torpédoborci to byla úplná hračka. Trochu bachratá, 61 metrů dlouhá loď s jedním čtyřpalcovým dělem2, se zařízením na svrhávání hlubinných náloží na snížené zádi, s jedním asdicem3, s maximální rychlostí 15 uzlů4 a s posádkou osmdesáti mužů. Co do velikosti, výzbroje a rychlosti se s torpédoborcem nemohla srovnávat.

Přesto se Harry Holm rozhodl pro korvetu, ani nevěděl proč. Možná pro tu samostatnost, kterou mu skýtala funkce kapitána lodi… Ani s odstupem času by na to nedokázal odpovědět. Byl povýšen do hodnosti nadporučíka a krátce nato mohl vstoupit na palubu lodi s romantickým jménem Wild Rose5. Zdaleka nebyla ještě dokončená, ale bylo to takové pravidlo. Postupně přicházející posádka se svou přítomností a účastí na dokončování lodě se svým plavidlem sžívala. Později je na Wild Rose ještě čekal náročný výcvik, ale Harry Holm byl přesvědčený, že do prvního bojového nasazení vše zdárně zvládnou.

4

Po dnech téměř úplného odloučení, kdy jediným kontaktem s lidmi byl pohled přes zamřížované okno a kdy se třikrát denně otevřely dveře, aby mu byla podána mizerná strava, sestávající ráno z náhražkového kafe a kousku chleba, v poledne a večer z řídké polévky a opět kousku tvrdého a mnohdy plesnivého chleba, a aby mu byl vyměněn kyblík, se najednou otevřely dveře mimo toto zavedené pořadí a major Georg von Wasserhof uviděl za dveřmi dva příslušníky SS6 nižší hodnosti se samopaly na prsou.

„Vztyk!“ zavelel jeden z nich.

Wasserhof se pomalu a ne zcela bez bolesti zvedl ze stoličky. Na kavalci přes den sedět nesměl, o nějakém ležení ani nemluvě. Pravá noha ho po zranění střepinou ze šrapnelu stále bolela, dosud mírně kulhal a nebylo jisté, zdali se ještě někdy toho kulhání zbaví.

„Hni sebou!“ pobídl ho onen hovornější z esesáků.

Šli dlouhou chodbou dřevěného baráku, který sloužil jako správní budova. Po stranách chodby byly také místnosti pro stráže ve směně a na jejím nejvzdálenějším konci měl Wasserhof svoji celu. Pak se stráž před jedněmi dveřmi zastavila, jeden z mužů je otevřel, zahlásil se a oznámil příchod vězně. Wasserhof vešel a zůstal stát uprostřed místnosti.

Za stolem seděl asi pětatřicetiletý obersturmführer7 v uniformě. Zvedl k Wasserhofovi hlavu a chvíli ho pozoroval. Pak na něj zařval: „Neumíte se zahlásit?!“

„Major Georg von…“

Ale gestapák ho nenechal domluvit.

„Vy už nejste žádný major a toho fona si nechte také od cesty!“ vyjel na něj. „Tady jste jen häftling8 Wasserhof. A později bude stačit už jenom číslo, pokud bude ještě mít smysl nějaké vám přidělit. Protože pravděpodobně budete dřív popraven.“

„Nechápu…“ stihl Wasserhof říct to jediné slovo.

„Ještě jste se nezahlásil!“

„Vězeň Wasserhof,“ uposlechl major a zároveň si uvědomil, že tahle stará komedie je účinnou součástí procesu rozložení osobnosti.

„No, to už je lepší,“ zabručel obersturmführer s uspokojením učitele, který musí mít nekonečnou trpělivost s natvrdlým žákem. „A co že to nechápete?“ zeptal se.

„Co tady vůbec dělám.“

„Ach tak. Takových jsou tu desetitisíce, co nic nechápou.“

„Ničeho jsem se nedopustil.“

„Možná ne. Ale někdy stačí jen jméno a je to cesta na šibenici.“

„Wasserhofové vždy věrně sloužili své vlasti!“ neudržel se už major.

„Opravdu?“ uchechtl se obersturmführer škodolibě.

„Pokud považujete pokus o atentát na vůdce9 za službu vlasti, pak ano,“ dodal.

Wasserhof zavrávoral. „Vy jste se zbláznil!“ vydechl.

„Ne já, ale váš bratr.“

„Hermann? To není možné!“

„Takže chcete tvrdit, že jste o tom nevěděl?“

„A jak asi? Tři čtvrtě roku jsem s ním nemluvil a teprve nedávno jsem se vrátil od Stalingradu, a jak je vám jistě známo, hned u letadla jsem byl zatčen vašimi lidmi a transportován do tohohle lágru.“

„No, to je také jediný důvod, proč s vámi tady ještě mluvím. V takovýchto případech bývají s viníky popravovány celé rodiny, protože je málo pravděpodobné, že by o tom nic nevěděly. A jejich občanskou povinností je takovou vlastizradu neprodleně ohlásit.“ Esesák se pásl na účincích svých slov, která na Wasserhofa dopadala jako žulové balvany.

„Mohl bych s bratrem mluvit?“ vzmohl se major na otázku.

„To těžko. Zítra bude popraven oběšením,“ zněla lakonická odpověď.

Wasserhof by si tak rád sedl a napil se, ale ani jedno z toho mu nebylo nabídnuto a on o to nepožádal.

Jejich rodina vždy věrně sloužila vlasti. Ale se zásadami nacionálního socialismu se ani otec, ani Georgův bratr nikdy nedokázali ztotožnit. Všechny ty hnědo a černokošiláče považovali za spodinu vylezlou ze stok. Bylo sice pravdou, že zvláště starý pán zpočátku chválil nastolení pořádku, obnovení vážnosti Německa a narůstající prosperitu, ale postupně si nemohli nevšimnout průvodních jevů, které vystupovaly čím dál více do popředí. Přesto se jim zdálo, že pozitiva převažují negativa a že se časem všechno srovná. Když začala válka, vzali tu skutečnost jako nevyhnutelný fakt. Zejména otec, který nikdy nedokázal překousnout trpkost z porážky v první světové válce, bral novou válku jako odčinění Versailleské smlouvy, tolik devastující Německo. Georg a Hermann byli aktivními důstojníky a novou válku považovali za příležitost pro svou kariéru. První, jako někdo, kdo se aktivně podílel na plánování vojenských operací, začal situaci v celé její nahotě vidět právě Hermann. Byl z toho čím dál sklíčenější. Georg nedokázal zapomenout na Hermannova slova, která pronesl, když se s ním při poslední dovolené před Stalingradem několikrát sešel v Berlíně. „Bůh nás chraň,“ pronesl rezignovaně, „naše armády neřídí generální štáb, ale psychopatický kaprál.“ Tehdy tomu Georg nepřikládal takovou vážnost, armádám se vcelku dařilo a Stalingrad měl teprve přijít. Teď, po tomhle strašném sdělení, už začíná chápat. Ano, Hermann se zřejmě pokusil zachránit Německo. Jak strašné napětí to muselo být, aby ho dohnalo k takovému rozhodnutí, při kterém věděl, že i kdyby se atentát zdařil, on by to stejně nepřežil.

„Došla vám slova?“ zeptal se s převahou obersturmführer. „Jste aspoň šokován?“

„Ano,“ odpověděl Wasserhof, ale už nedodal, že souhlasí s tím, že mu došla slova, ale ne s tím, že by byl šokován. „Mohl bych ho vidět?“ zeptal se znovu.

„Jedině v případě, že byste si zamluvil jednu oprátku pro sebe vedle něj. Někteří lidé ještě nevědí, že jste tak blízko Berlína. Možná…“

„Co se stalo s jeho ženou?“ Wasserhofovi vyvstala před očima Ingrid. Krásná Ingrid, milující Ingrid, která ve své štědrosti dokázala kus své lásky přenést i na něho, na Georga.

„Je naživu – zatím,“ příslušník SS obdařil Georga samolibým úsměvem.

„Mohu ji vidět?“ zeptal se opět Georg.

„Ne. Je v úplně jiném lágru než vy.“

„Mohu vidět otce?“ Wasserhof si začal připadat jako flašinet.

„Samozřejmě že ne!“ vyštěkl esesák. „Vy jste ale štěnice,“ dodal s despektem. „Váš otec v žádném lágru není. Díky jeho dosavadním zásluhám mu bylo uděleno pouze domácí vězení – zatím. I to se však může ještě změnit. Možná to bude ještě záležet na vás, ale možná ani to nebude nic platné.“

„Co mám udělat?“ zeptal se Georg, rozhodnutý k čemukoliv.

„Teď nic. Buďte trpělivý.“

„Ale bratr…“

„Toho už nezachráníte tak jako tak. Zítra bude popraven.“ Pak esesák zavolal: „Služba!“, čímž dal najevo, že rozhovor je u konce.

Georg nedokázal celou noc usnout. Jako by doufal, že jeho myšlenky lépe proniknou k jeho bratrovi, o kterém byl přesvědčen, že zrovna tak jako on nespí. Chtěl by se mu omluvit. Ale zároveň byl přesvědčen o tom, že kdyby s ním opravdu mohl mluvit, nedokázal by mu do očí říct to, co teď v myšlenkách. Ničemu by tím neprospěl – pár hodin před jeho smrtí. Že byli s Ingrid milenci. Ne dlouze. Bylo to jako letící meteorit. Tak silné, tak žhavé, tak krátké. Přesto to nedokázal nikdy ze sebe setřást. Nikdy to nedokázal Hermannovi přiznat, ale později to také už nikdy neopakoval. Přinutil se k tomu zakázat si s Ingrid jakýkoliv další intimní kontakt. K čemu se však nikdy přinutit nedokázal, bylo dál na ni nemyslet. Zvláště v tom pekle u Stalingradu na ni myslel skoro každý den.

Ve čtyři ráno vstal z postele a ustrojil se. Pak si klekl, opřel hlavu o zeď a pokoušel se modlit. Nedokázal si však na žádnou modlitbu vzpomenout natolik dobře, aby ji byl schopen odříkat celou. Proto se modlil aspoň v myšlenkách.

5

V posledním roce základní školy se Kurt Taller zamiloval. Znali se dlouho a chodili do stejné třídy. Přesto si jí dřív nijak zvlášť nevšímal. Elke Schumannová byla snědé vyžle s velkýma očima, velkými koleny a tmavými vlasy. Ale najednou se začala měnit, stačilo k tomu pár měsíců a on ji viděl úplně jinak. Doprovázel ji ze školy a jak mohli, trávili spolu stále více času. Pak jednou koncem května, kdy všechny stromy voněly květem, stáli pod rozkvetlým kaštanem. Stmívalo se, Elke měla na sobě lehké šaty a oni k sobě byli čím dál blíž. Potom se začali líbat a Kurt ucítil na sobě její tělo. Její klín a malá, ještě nerozvinutá prsa. Jak opojný a nový pocit to byl! Ale pak ucítil na zádech šlehnutí a než se stačil vzpamatovat, ještě jedno.

„Ty holoto žebrácká! To si myslíš, že jsem svoji Elke vychovával pro tebe? Ať už tě tu nevidím!“

Kurt se jen jednou otočil a vzápětí se dal na útěk. Za sebou uslyšel další prásknutí biče, který držel v ruce Elčin otec. Pamatoval si ty biče. Stávaly v rohu, hned za dveřmi Schumannova koloniálu, kolem kterého jezdilo hodně povozníků do loděnic a doků a Schumannovic rodině se proto vůbec nevedlo špatně. Zato Kurtův otec byl jen něco málo víc než nádeník. Dřel šest dní v týdnu u nýtovačky, aby uživil sebe, ženu, Kurta a další dvě děti. Do konce školního roku si starý Schumann dokázal Elke ohlídat a pak ji poslal na prázdniny a také na letní zemědělské práce ke své sestře do Mühldorfu, vesnice asi dvacet kilometrů od Hamburku, kde jeho sestra s mužem vlastnili malou zemědělskou usedlost. A Elke se nevrátila ani po prázdninách.

Na studium nemohl Kurt ani pomyslet a nakonec byl rád, že mohl nastoupit do strojního učiliště. K lodím ho to však nikdy nepřestalo táhnout a s příchodem nové doby se naskýtaly nové příležitosti, které dřív neexistovaly. Byla tu Hitlerjugend s různými kroužky a další zájmovou činností. A tak do ní vstoupil. Koneckonců, byli tam stejně všichni, až na Židy, samozřejmě, a jiné asociální elementy a děti z renegátských rodin, jak jim přednášel jejich oddílový vůdce. Kurt sice nevěděl, co je to renegát, a pravděpodobně to nevěděl ani jejich oddílový vůdce, ale to Kurta nezajímalo. Důležité bylo, že se mohl přihlásit do navigačního a později i do meteorologického kroužku. A ve chvílích volna dělal ještě atletiku, nejen proto, že každý správný mladý německý muž by měl být fyzicky zdatný, ale především proto, že ho to bavilo. Doma ho viděli čím dál tím méně.

Asi po roce došlo k události, u které Kurt nevěděl, jak ji má přijmout a co bude pro něho v budoucnu znamenat. Doktor řekl jeho otci, že když nezmění okamžitě zaměstnání, přijde v krátké době zcela o sluch. Bylo to pro něj těžké rozhodování, nicméně kdyby ohluchl, ztratil by i práci nýtovače. A pak přišla nabídka od matčina bratra, který dělal mistra v opravárenských dílnách ve Wilhelmshavenu. Otec měl možnost získat místo pomocného strojního zámečníka. Méně hluku, dokonce o něco větší plat. Rozhodování bylo krátké, za měsíc se stěhovali.

Kurt byl nejdříve zmatený, nejen proto, že musel opustit místo, kde strávil celý svůj dosavadní život, přátele, školu a vše ostatní. Wilhelmshaven si ho však téměř okamžitě podmanil. Město bylo sice mnohem menší než Hamburk, ale přístav byl plný lodí a především ponorek…

Ty štíhlé šedivé ocelové trupy připomínaly ohromné dravé ryby. Tady bylo ponorkové velitelství a admirál Karl Dönitz zde cílevědomě budoval svoji ponorkovou flotilu, ke které bylo nutné vycvičit zdatné námořníky, technické specialisty a velitele. Teď byl Kurt bez stínu jakékoliv pochybnosti přesvědčený, že na jedné z těch ponorek bude sloužit. A nejen to. Když zavřel oči, viděl se na věži jedné z nich, jak dává povely k vyplutí na širé moře.

Krátce po přestěhování do Wilhelmshavenu se znovu přihlásil k přijímacím zkouškám do kadetky. Když k nim došlo, nepocítil nervozitu jako většina ostatních a samotné zkoušky si užíval. Jeho dosavadní průprava a další znalosti, které přesahovaly rámec požadovaného, stačily k tomu, aby skončil mezi pěti nejlepšími. Tím byl dán jeho další osud. Kadetku absolvoval s vyznamenáním v hodnosti praporčíka a na svoji první skutečnou plavbu už vyplouval jako první důstojník v hodnosti nadpraporčíka. Byl to neopakovatelný pocit. Stál na můstku věže ponorky spolu s kapitánem a celá posádka kromě kormidelníka, strojníků a radisty byla vyrovnána na palubě. Spolu s kapitánem salutovali veliteli přístavu a zástupci velitele štábu, stojícím na přístavním molu, vedle něhož vyhrávala vojenská kapela a přihlížel dav zvědavců a především příbuzných. Mezi nimi zahlédl Kurt otce s matkou, bratra a sestru. Maminka mávala kapesníkem v ruce a otec pod vlivem nějakého zvláštního hnutí mysli přiložil pravou ruku ke štítku své dělnické čepice a pozdravil jako voják, ač jím nikdy nebyl. Do toho občas zahoukala siréna některé z okolních lodí nebo zavřeštěl klakson ostatních zakotvených ponorek. I když později mnohokrát takto vyplouval, dokonce již ve funkci kapitána, už to nikdy nebylo takové jako ten den.

6

Konvoje. Únavné, úmorné, vyčerpávající, při každém vyplutí šlo o život. Hůře než doprovodná plavidla na tom byla plavidla doprovázená. Harrymu Holmovi připadala jako krocani vedení na porážku. Litoval ty posádky na neozbrojených lodích, které musely jen trpně čekat, zdali si je nenajde některé z torpéd všudypřítomných nepřátelských ponorek, číhajících v rozlehlých vodách Atlantiku. Začátek války byl pro obchodní a civilní lodě katastrofální. Jednotlivě plující plavidla byla snadným soustem pro číhající dravce. Mezinárodní konvence pro postup při potápění nepřátelské civilní lodi, podle nichž měl velitel ponorky její posádku upozornit, že na ni zaútočí, a dát jí tak čas k opuštění plavidla, platily jen pár dní. Pak přišel od admirála Dönitze rozkaz: „Nekompromisně a bez varování. Trosečníky ponechat jejich osudu.“ Byl to špinavý způsob boje, ale byl velice efektivní. Britské admiralitě trvalo nějaký čas, než se stačila vzpamatovat a vymanit se ze zaběhlých postupů. Prvním krokem bylo, že se pokusila jednotlivé lodě vyzbrojit alespoň jedním dělem. Možná při střetu s hladinovým plavidlem menší velikosti by mohla taková výzbroj být alespoň trochu účinná, ale ne proti ponorce, která většinou útočila z periskopové hloubky, a pokud ji posádka napadeného plavidla vůbec spatřila, bylo to většinou v době, kdy už k jejich lodi směřovalo jedno nebo dvě torpéda. A při útoku v noci byla taková loď bez přítomnosti asdicu, o radaru ani nemluvě, absolutně bezmocná.

Samotné Královské válečné námořnictvo se také teprve vzpamatovávalo z překvapení, které mu nachystala hitlerovská Kriegsmarine10, dál operovalo samostatně v Atlantiku a jen postupně si začalo uvědomovat, že jeho hlavním posláním v tomto teritoriu začne být ochrana konvojů. Později se navíc z těchto vod hladinové námořnictvo Kriegsmarine téměř vytratilo, vědomé si své zranitelnosti a především toho, že hlavní díl práce zastanou mnohem levnější ponorky.

Předcházela tomu ztráta britského bitevního křižníku Hood, který si spolu s bitevní lodí Prince of Wales nedokázal poradit s bitevní lodí Bismarck a křižníky Scharnhorst a Gneisenau. Později polovina britské bitevní flotily honila dost neúčinně Bismarcka a teprve po několikadenním ostřelování, kdy byl už vážně poškozen a bylo kupodivu, že se ještě dokáže držet nad vodou a dál bojovat, ho konečně potopila – ale až po zásahu kormidla, po jehož vyřazení byl Bismarck schopen plavby pouze dokolečka.

Pak velitelství Kriegsmarine v obavě, že ji postihne stejný osud, stáhlo druhou bitevní loď Tirpitz do úkrytu v jednom z norských fjordů. Ale i tam ji Britové vypátrali a jejich miniponorky ji dokázaly tak poškodit, že už do konce války nevyplula.

Ještě dřív však bylo jasné, že přežití Británie závisí na dodávkách zboží, válečného materiálu a pohonných hmot především ze Spojených států, ale i z Kanady a dalších koutů světa.

Jen při prvních plavbách se s nimi přišel někdo rozloučit. Převážně příbuzní, kteří bydleli v Liverpoolu a blízkém okolí. Harry Holm viděl oči matek, manželek a milenek, které se na něj upíraly, jako by od něho čekaly příslib, že jim jejich blízké opět ve zdraví přivede zpět. Ale on nebyl Bůh, přestože na lodi byl hned po Bohu a byl zástupcem krále, oproti pevnině s mimořádnými pravomocemi, který rozhodoval o životě a smrti. Přesto si proti Bohu a moři připadal nicotný.

Postupně se plavby staly takovou samozřejmostí, že už je na moře téměř nikdo nevyprovázel.

Prioritou byla ochrana konvojů, pak teprve hon na ponorky, i když obojí se nevylučovalo. A tak se stávalo, že mnoho doprovodných plavidel, která plnila spíše funkci štěkajících ovčáckých psů a zaháněla vetřelce od stáda, dlouho čekalo na to, než se jim podařilo potopit svoji první ponorku. Po krátkém výpadu se vracely do formace, aby zamezily jiným ponorkám, které operovaly ve smečkách, zaútočit na nehlídané místo. Přesto byly ztráty ohromné. Někdy ztratil konvoj více než polovinu všech plavidel. Situace se zlepšila až tehdy, kdy nad konvoji začala operovat letadla RAF, a po vstupu Spojených států do války i jejich vojenské letectvo, které chránilo konvoje na západní straně Atlantiku. Přesto zůstávala uprostřed oceánu plocha široká asi osm set námořních mil11, kam z důvodu nedostatku paliva nebylo schopné doletět žádné z doprovodných letadel. A to bylo místo pro hody Dönitzových smeček.

Bylo to začátkem podzimu 1941. Ještě nezačalo období toho nejhoršího počasí. Přesto si konvoj, sestávající z asi padesáti plně naložených nákladních lodí, plujících v pěti proudech a tvořících pravidelný obdélník, jen těžko probíjel zvlněným mořem cestu vpřed. Rychlost celého konvoje byla bohužel dána maximální rychlostí toho nejpomalejšího plavidla. Konvoj doprovázel torpédoborec Falcon12, Holmova Wild Rose a další tři korvety. Zadní zajištění měly na starost dva trawlery, dodatečně vyzbrojené a zařazené do Královského námořnictva.

Pluli z Halifaxu v Novém Skotsku na východním pobřeží Ameriky a byli čtvrtý den na cestě. A zatím se jednalo až o příliš klidnou plavbu. To se však změnilo pátou noc. Harry Holm plul se svojí Wild Rose na levoboku formace a s druhým důstojníkem, podporučíkem Benjaminem Schortym, měl první noční hlídku od osmi večer do půlnoci. Moře bylo pouze mírně zvlněné, na obloze jen roztrhané cáry mraků a noc ne zcela tmavá. Všechny siluety lodí byly dobře zřetelné – jako na střelnici. Někdy si námořníci přáli, aby přišla radši bouře s vysokými vlnami, při které hrozí, že vám vylétne žaludek z úst a že si přelámete všechny končetiny, ale co je podstatné, v takovém počasí ponorky nemohou útočit. A bylo obtížné objevit ponorku, pokud plula na periskopové výšce. Pro radar byla dost malý cíl a pro asdic plula příliš vysoko, než aby ji jeho zvukový paprsek, neustále vysílaný do hlubin, mohl najít. Noc rozčísl výbuch, následovaný velkým zábleskem.

Z asi dvanáct tisíc tun vážící lodi, plující ve třetím proudu, se vyvalil černý dým a loď se vzápětí naklonila na levobok. Krátce nato dostal zásah tanker, ukrytý téměř uprostřed sestavy, aby byl alespoň trochu chráněn ostatními loděmi, protože posádky tankerů na tom byly nejhůře. Když se vzňalo přepravované palivo, byla posádka téměř bez šance na únik. I ten, komu se podařilo skočit do vody, byl dostižen rozlévající se hořící naftou. Ti rozumnější se radši utopili sami, aby nebyli uškvařeni zaživa. Ani když se nafta nevzňala, neubránili se trosečníci tomu, aby jim nevnikla do plic, a stejně zemřeli za krutých bolestí.

Fakt, že se torpédo dostalo tak daleko, svědčil o tom, že ponorka musela vypálit celý vějíř torpéd ze všech čtyř předních torpédometů směrem ke konvoji a její kapitán se spoléhal na to, že jednoduchou matematikou si některé z torpéd najde svůj cíl. A ten si našla hned dvě.

Rádiový klid byl zrušen. Teď, když už byl konvoj objeven, neměl žádný smysl. Rádiový klid a měnění kurzu, to byly jedny z mála možností, jak uniknout nepříteli.

Vlčí smečky lovily tak, že roztaženy do mnoha desítek mil pluly v předpokládaných trasách konvojů. Když některá z ponorek kořist objevila, vyslala ihned souřadnice ostatním ponorkám a též do Wilhelmshavenu, do štábu Ponorkového velitelství skupiny Západ, kde sám admirál Dönitz, nebo jeho zástupce rozhodl o dalším postupu. Pak ponorka v dostatečné vzdálenosti, aby nebyla sama zpozorována, konvoj sledovala, a pokud konvoj změnil směr, okamžitě tu skutečnost hlásila ostatním.

Zazněly sirény a lodě byly téměř okamžitě v pohotovosti. Pro civilní plavidla to znamenalo především tři věci: všichni, kdo se na nich plavili, si nasadili záchranné vesty, připravili záchranné čluny a vory ke spuštění a požární hlídky se připravily k hašení. Bojová plavidla se připravila k boji, kdo spal, byl nekompromisně vzbuzen.

Zasažený tanker byl celý v plameni a posádka neměla žádnou šanci na záchranu. Druhá loď už byla nebezpečně nakloněná a posádka začala spouštět čluny na levoboku. Ty na druhé straně byly k nepotřebě, byly nakloněné ke středu lodě a žádná lidská síla by je nedokázala uvolnit ze závěsů.

Náhle zazněl na druhé straně konvoje další výbuch, následovaný v útrobách zasažené lodě silnou explozí, která loď úplně rozlomila. Trvalo sotva dvě minuty, než zdevastovaná loď šla ke dnu. Znamenalo to, že další ponorky útočily z druhé strany konvoje. Tomuto vývoji však už nadporučík Holm nevěnoval pozornost. Očima hledal tu svoji. A pak ji uviděl. Spíše však jenom to, co z ní zůstalo nad hladinou. Vrcholek periskopu, který se stejně už zasouval, anténu, ale především brázdu, která po ponorce mizející do hlubin zůstávala a prozrazovala směr jejího úniku.

„K boji!“ zavelel bez dalšího uvažování, kterým by jen ztrácel drahocenné vteřiny. „Kormidlo třicet stupňů doleva!“

Mezitím se podporučík Schorty, který byl zároveň velitelem obsluhy vrhačů min, ujal svých povinností. Obsluha našroubovávala roznětky a jen čekala na rozkaz k nastavení hloubky výbuchu.

„Dělo k palbě připravit!“ zavelel zástupce kapitána, první důstojník poručík Quinsley, který mezitím na můstku vystřídal Schortyho. „Čekejte na souřadnice!“

V tu chvíli už byl dělovod, podporučík Hawenbruck, u svých mužů.

Harry Holm dal příkaz signalistovi, aby signalizoval na Falcona, velitelskou loď doprovodu: „Korvetnímu kapitánovi Baxterovi. Tady kapitán korvety Wild Rose Holm. Útočím na ponorku na levoboku! Opakuji, útočím!“ Nezdržoval se čekáním na odpověď a pokračoval v útoku. Jen doufal, že nepřijde zamítavá odpověď. Ale Baxtera znal dobře a nepředpokládal, že by něco v takovém smyslu mohlo přijít.

„Hodně štěstí,“ přišla vzápětí lakonická odpověď od Baxtera.

Podporučík Hawenbruck stačil vypálit několik dělostřeleckých granátů, ale ponorka se mezitím už potopila, a tak palbu zastavil, protože by byla neúčinná. Teď zůstala hlavní odpovědnost na obsluze asdicu. Měla za úkol neztratit ponorku a dle sílícího či slábnoucího ozvuku vysílaného signálu, který na ni narážel, určit její polohu a následně hloubku ponoru, aby mohly být správně nastaveny tlakové detonátory hlubinných min.

Kapitán ponorky nebyl žádný začátečník, kličkoval, měnil hloubku, a zvuk asdicu měnil intenzitu jako zajíc skákající mezi brázdami brambor. Několikrát měli opravdu silný ozvuk, téměř se slévající do nepřerušovaného tónu. Holm dal povel k svrhávání min. Následovaly sekundy napjatého čekání, po nichž se z hlubin vyvalily gejzíry vody, doprovázené dunivými výbuchy. Po žádném z nich však nenásledovala ani nejmenší známka toho, že by došlo ke zničení ponorky. Dvakrát ponorku úplně ztratili, ale vždy se nakonec podařilo navázat nový kontakt.

Minula hodina a Holm se dál držel své kořisti jako honicí pes. Občas mu blesklo hlavou, jak asi musí být těm dole. Ale vzpomněl si na ty tisíce mrtvých na spojeneckých lodích a žádnou lítost nepocítil.

Konvoj už dávno zmizel ve tmě, ale on se nehodlal vzdát.

„Už pět minut nemáme žádný ozvuk, pane,“ ohlásil téměř omluvně poručík Quinsley, který co chvíli odskakoval do kabiny asdicu. „Myslíte, že…“

„Vůbec nic si nemyslím!“ odsekl Holm, ale vzápětí svého podráždění zalitoval, protože Quinsley byl výkonný, spolehlivý a korektní důstojník, na kterého se mohl kdykoliv spolehnout.

Ztráta signálu mohla znamenat cokoliv. Ponorce se podařilo vyklouznout a teď už se jim rychle vzdaluje. Ponorku se jim podařilo zničit a ta klesla do takových hlubin, kam signál asdicu nedosáhne. Ponorka má odvážného kapitána ochotného riskovat, který s ní klesl do hloubky větší, než dovolují její konstrukční možnosti, nechal vypnout motory a ve vší tichosti čeká, až to pronásledovatele přestane bavit.

Holm mohl udělat jednu ze dvou věcí. Dál propátrávat příslušný perimetr, nebo zůstat na v oblasti, kde naposledy zachytili signál. Rozhodl se pro to druhé. Nechal zastavit loď a čekal. Zároveň posílil hlídky, aby vizuálně propátrávaly okolí. Stojící loď byla úžasným cílem a drzý kapitán ponorky, pokud se mu podařilo uniknout, mohl otočit, při periskopovém ponoru se vrátit a zaútočit. Z lovce by se tak rázem stala lovná zvěř.