Jan Bauer 

Vraždící golem 

Mordy v časech císaře Rudolfa II. 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jan Bauer, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9367-4 (epub) 

ISBN 978-80-243-9368-1 (mobi) 

Prolog 

Lukáš Trobl z Květnice se po studiích na univerzitě v Heidelbergu vrátil do Prahy, sídla římského císaře Rudolfa II. Doufal, že ho u sebe zaměstná jeho strýc Maxmilián Trobl, který zastával důležitý úřad dvorního rady zemského soudu. Ale ještě než se ke strýci dostal, zapletl se do rvačky a následně byl neprávem obviněn z vraždy vlašského alchymisty Alessandra Bellarminiho. Z vězení se sice po strýcově zásahu dostal, ale jen za podmínky, že se mu podaří najít skutečného vraha. Lukáš ve svém pátrání, při němž mu vydatně pomáhala půvabná šenkýřka Tereza z krčmy U Krále brabantského, uspěl a našel a usvědčil skutečného pachatele. Díky tomu se stal písařem zemského soudu s pověřením pro zvláštní úkoly. Mezi ně patřilo i vyšetřování závažných hrdelních zločinů.

I 

Ten ale vyrostl, napadlo Matěje, řečeného Čtverák, když se někdy po půlnoci potácel úzkou uličkou z krčmy U Modré štiky k domovu. Ve světle své lucerny, kterou si prozíravě vypůjčil od krčmáře Hnáta, totiž před sebou spatřil siluetu nápadně vysoké, patrně mužské postavy, která se k němu rychle přibližovala. Cosi mu napovídalo, jakýsi další smysl, který v sobě všichni nosíme a občas nás upozorní na svou existenci, že by se měl začít bát. Neznámá, pohybující se temná silueta vždycky představuje jistý důvod k obavám, zvláště pak v noci, ale Matěj, řečený Čtverák, byl tvorem veskrze dobrosrdečným, a už proto povědomému varování nepřikládal valný smysl. Spíše mu dělala starost jiná záležitost. Ulička, kterou právě procházel a jíž se vzhledem k jejímu charakteristickému zápachu přezdívalo Pochcaná, byla široká sotva pro dvě nepříliš obézní osoby. Dalo se proto oprávněně předpokládat, že se Čtverák bude muset před neznámým chodcem přitisknout k oprýskané zdi, aby se nesrazili, pokud tak třeba neučiní ten druhý. Ale vzhledem k tomu, že Matěj měl poměrně dost upito a hrozilo, že by při své vrávoravé chůzi do vysokého cizince vrazil, raději zůstal stát ještě dříve, než by se s ním býval střetl. Opřel se ramenem o zeď a pozvedl vypůjčenou lucernu nad hlavu tak, aby na sebe ve tmě upozornil. Ten druhý však k jeho překvapení nijak nezpomalil krok. Choval se tak, jako by snad dosti opilého Čtveráka ani neviděl. Šel stále stejným, poměrně rychlým tempem, a jak se přibližoval, všiml si Matěj, že má na sobě dlouhý, zřejmě černý plášť a nápadně bílý hranatý obličej.

Aby tak nebyl nemocný, napadlo Čtveráka a bezděčně si přitom vzpomněl na nedávnou epidemii moru, kvůli níž celý císařský dvůr uprchl z Prahy do Plzně. Také všichni zámožní měšťané vzali tehdy do zaječích, vždyť život boháče je přece cennější než život chudáka, to musí jistě každý soudný člověk uznat. Na chudácích tolik nezáleží, jen ať trochu vychcípají, jak říkával krčmář Hnát. Matěj však i v době moru ve Starém Městě pražském zůstal, už proto, že se počítal spíše k těm chudákům, a bez ohledu na mor, přezdívaný černá smrt, dál šil nebo spravoval ve svém kvelbu boty pro ty, kteří nechtěli chodit bosí nebo se jim z rozbitých škrpálů už draly prsty.

Od té doby si Čtverák dobře pamatoval, že někteří nemocní morem mívali v obličeji bílé skvrny. Proto ho bílá tvář neznámého varovala. Co kdyby ten chlapík, který ho každou chvíli těsně mine, byl postižen morem a on, chudák Matěj, se od něj tou strašlivou nemocí nakazil? Něco takového si rozhodně nezaslouží. Vždyť přece chodívá každou neděli ke svatému Jiljí na mši svatou a někdy, pokud mu ovšem vybude čas, také ve všední dny. A pokaždé dá pár mincí do kostelní pokladničky! Tak snad se za to nad ním Bůh smiluje a ještě mu nedá umřít. Však co by to bylo za spravedlnost, že?

Jenže to už byl neznámý od Čtveráka vzdálen sotva na pět kroků, určitě ne víc, a ve světle vypůjčené lucerny byl k vidění nikoliv obličej posetý bílými morovými skvrnami, ale bílá maska se dvěma okrouhlými otvory pro oči. Už chtěl Matěj nahlas něco říci o tom, že masopust dávno minul a nesluší se děsit opožděné noční chodce karnevalovou škraboškou, když tu se ten neznámý chlapík před ním zastavil – převyšoval Čtveráka dobře o dvě hlavy – a v ruce se mu cosi zablesklo. Švec Matěj vykřikl ukrutnou bolestí a vzápětí ztratil vědomí.

Té noci Čtverák domů nedorazil. Už nedorazil vůbec nikdy. Zbytečně mu ráno kvůli jeho nepřítomnosti manželka Voršila nadávala do nenapravitelných opilců a kurevníků, když zjistila, že lože vedle ní je zoufale prázdné. Matěj však nebyl u žádné kurvy. Ležel na zemi v Pochcané uličce a rozpáraný kabátec měl na prsou celý od krve. Tak ho také našel městský biřic Pankrác Buchta, a když se dotkl jeho špinavé ruky, ucukl leknutím. Byla totiž dočista studená. Spěšně se pokřižoval, zamumlal krátkou modlitbičku a vydal se pro staroměstského purkmistra Tomáše Habenštrajta.

II 

Soudní písař Lukáš Trobl se o násilné smrti ševce Matěje Čtveráka málem nikdy nedozvěděl. Nebylo proč o vraždě toho drobného řemeslníčka zpravit zemský soud, byl příliš nepatrný, aby kohokoliv z dvorských úředníků zajímal. Ani staroměstský rychtář Tomáš Habenštrajt se touto vraždou příliš nezabýval. Usoudil, že si zřejmě opilci dodatečně vyřizovali nějakou hospodskou hádku a jeden z nich prostě, jak se tak občas stává, sáhl po noži. Čtverákovo tělo odvezli na káře do márnice u svatého Havla a jeho žena Voršila se teď trápila starostmi, z čeho zaplatí pohřeb a za co nakrmí své čtyři děti. Lukáš Trobl se málem nedozvěděl ani o dalších mrtvých, které v posledních dnech kdosi pozdě v noci nebo k ránu usmrtil dýkou či dlouhým nožem v některé z uliček Starého Města pražského. Teprve když si po krčmách a tržištích začali lidé povídat o tajemném, nápadně vysokém vrahovi, který si za tmy vyhledává oběti v zapadlých koutech, obrátil se na něj s žádostí o pomoc staroměstský rychtář Tomáš Habenštrajt. Na město padl strach, lidé se báli vyjít v noci ven a krčmářům k jejich zármutku klesaly tržby. Rychtář nevěděl, co si má počít. Neznámý mordýř se činil navzdory tomu, že městští biřici v noci chodili ve dvojicích a málem se ani nevyspali. Všechno marně.

„Lukáši, už jsem z toho neznámého mordýře naprosto zoufalý,“ přiznal se Tomáš Habenštrajt mladému Troblovi v hostinci U Stříbrné konvice na Staroměstském rynku, vydatně se napil piva, hřbetem pravé ruky si utřel pěnu z vousů a dodal: „Mohl bys nám ho pomoci vypátrat?“

„Což o to,“ zachmuřil se mladý Trobl, který se před dvěma týdny konečně oženil se sestřenicí Kordulou a přestěhoval se ke svému strýci, dvornímu radovi Maxmiliánu Troblovi, do honosného domu U Čtyř hvězd. Tady, na Starém Městě pražském, to už měl do své dříve oblíbené krčmy U Krále brabantského v Ostruhové ulici na Menším Městě pražském poněkud z ruky. A proto svou někdejší milenku, šenkýřku Terezu, vídával málokdy, vlastně ji nevídal vůbec. Ostatně věděl, že jeho strýc a nyní i tchán Maxmilián Trobl by jistě nelibě nesl, kdyby ji záměrně vyhledával. Samozřejmě by se s tím těžko smiřovala i jeho novomanželka Kordula. Zastávala sice přísně křesťanský názor, že žena má být poslušna muže svého, jak to ve svých epištolách připomíná svatý Pavel, ale v případě nutnosti dokázala pěkně řádit. Kdyby se tak Lukášovi náhodou zastesklo po Tereze, nepochybně by za to jemu i jí ze žárlivosti vyškrábala ta něžná a jemná Kordula oči. Přinejmenším.

„Co o tom nočním mordýři víte? Myslíš, že všechny ty noční mordy má na svědomí jen jeden člověk? Co když je těch vrahů víc?“

„Těžko soudit,“ zamyšleně pokývl hlavou Habenštrajt a na čele mu naběhly vrásky. „Ani já, ani mí biřici jsme na něj nikdy nenatrefili. Jen z toho, co se nám doneslo, víme, že je prý náramně vysoký a nosí na obličeji bílou masku.“

„Tak přece jen ho někdo viděl. Jak je to možné, když za sebou jen zanechává mrtvoly?“ namítl Lukáš.

„Říkal to pohodný Špína. Ten mordýř ho totiž nezabil, ale jen trochu škrábnul. Špína se lekl a omdlel a to mu zřejmě zachránilo život. Ráno mi pak vykládal, že ten chlap byl dobře o dvě hlavy vyšší než on, a to Špína není žádný prcek, a také zmiňoval jeho bílý obličej. Prý vypadal jako smrtka.“

„A z toho, Tomáši, usuzuješ, že nosí masku?“

„Co jiného by to mohlo být? Podle toho, co tvrdil Špína, to musela být jedině maska s otvory pro oči. Ještě něco ti musím říci.“ Tomáš se nyní k Lukášovi důvěrně naklonil a ztišil hlas: „V poslední době se říká, že to není člověk, ale umělý tvor, uplácaný z hlíny.“

V soudním písaři se rázem vzbouřilo jeho univerzitní vzdělání, zejména pak jeho vědomosti o teologii.

„Co je to za nesmysl?“ vybuchl, div na sebe nezvrhl korbel s pivem. „Člověka přece stvořil Bůh. Jak by mohl obyčejný smrtelník stvořit umělého člověka? Nikdo se nemůže rovnat Bohu, to by bylo rouhání.“

Rychtář Habenštrajt sklopil hlavu a omluvně zamumlal: „Říkám jen to, co jsem sám slyšel.“

„Bláboly nějaké babky na trhu,“ odsekl Lukáš a zhluboka se napil.

Tomáš neříkal nic, jen upřeně hleděl do svého korbele, jako by z něho chtěl vyčíst, kdo že má svědomí všechny ty strašné mordy na Starém Městě.

„Kolik jsi říkal, že jich je?“ zpříma se zeptal Lukáš.

„Koho?“ nechápavě mu odpověděl otázkou Habenštrajt.

„No těch mrtvých.“

„Zatím jich bylo pět. Špína mohl být šestý, ale, jak jsem říkal, toho jen omráčil.“

„Nebo omráčili. Pořád si myslím, že těch mordýřů je víc. Asi by bylo dobré, kdybys poslal biřice po krčmách, ať tam nenápadně poslouchají, zda se někdo nepodřekne. Podívej, rychtáři, kdyby jich bylo víc, jak si to myslím já, někdo z těch vrahounů se třeba v opilosti pochlubí, jaký je kabrňák a jak to umí s nožem.“

„Co myslíš, že dělám?“ dotčeně se ozval Habenštrajt. „Mí chlapi každý večer vymetají krčmy, hlídkují na ulicích, a zatím to nebylo nic platné.“

„To víš, vždyť je každý zná, a proto si raději dá před nimi pusu na zámek.“

„Máš pravdu, Lukáši. Musela by to být setsakramentská náhoda, aby se něco dozvěděli. Proto se na tebe obracím, zda bys nám nepomohl. Co už jsi jen objasnil zločinů! Naposled si vzpomínám na ty krádeže mrtvol ze židovského hřbitova a také únos tvé Korduly.“

Soudní písař se zachmuřil: „Tomáši, nezapomeň, že jsem čerstvě ženatý. Nemáš ponětí, jak mne teď Kordula pořád hlídá. Vždyť já se ani do krčmy nedostanu, až mi to srdce trhá. A navíc se má manželka od té doby, co ji unesl ten zatracený minorita, o mne hrozně bojí.“

„Škoda. Asi se budu muset obrátit na tvého tchána, pana dvorního radu.“ Znělo to trochu jako výhrůžka, ale Lukáš si z ní nic nedělal.

„Klidně se obrať, nepomůže ti. Podívej se, co já vím, tak mezi těmi pěti byli jen hospodští kumpáni, drobní řemeslníci, nebo dokonce obyčejní pobudové…“

„Vražda je vražda, Lukáši, a je jedno, zda zavražděným je ctihodný měšťan, nebo nějaký chudák,“ ohradil se Habenštrajt, který sám původně pocházel z chudých poměrů. Jeho táta byl barvíř a matka švadlena, měl šest sourozenců a často pomalu nemívali co do úst.

„To máš sice pravdu, ale pana dvorního radu, tedy mého strýce a tchána, takovými argumenty nepřesvědčíš. Ten by mi dal co proto, kdybych mu oznámil, že budu s tvými biřici v noci hlídat na ulicích.“ Lukáš sice trochu přeháněl a pravdou bylo, že se mu do objasňování záhady série nočních vražd příliš nechtělo. Už proto, že nevěděl, kde by tak měl asi začít. A sázet na náhodu prostě nechtěl.

Rychtář smutně pokýval hlavou, a jako by chtěl odvést řeč jinam, se zeptal:

„Dáš si ještě pivo?“

Lukáš s vědomím, že od svatby ještě neměl příležitost posedět v hospodě, pohotově odpověděl: „Moc rád. Nedáme si také kalíšek pálenky?“ V očích mu při té otázce zasvítilo.

Habenštrajt byl v tomto ohledu mladému Troblovi podobný. Výzvu k ostřejšímu nápoji jen málokdy odmítl. Zvláště nyní, pod tlakem posledních krvavých událostí na Starém Městě, nedokázal Lukášův nápad zavrhnout. Třeba se jim po pálence trochu rozbřeskne v hlavě a přijdou na to, jak a kde toho nočního vraha dopadnout.

III 

„Poslechni, Lukáši, ty jsi odbyl staroměstského rychtáře Tomáše Habenštrajta?“ zeptal se soudního písaře jeho tchán, dvorní rada Maxmilián Trobl. Z tónu jeho hlasu se nedalo odhadnout, zda jde o výtku, nebo jen suché konstatování.

„Stěžoval si snad?“ odpověděl Lukáš otázkou, aniž přitom zvedl hlavu od soudního spisu, který právě přepisoval.

„No, spokojený moc nebyl. Asi už stárne, a je toho na něho moc. Těch pět neobjasněných vražd v krátké době mu zřejmě přidělává vrásky. A patrně na něj také tlačí městská rada, aby s tím už něco udělal.“

„Strýčku, kdyby ti jeho biřici dělali pořádně svou práci a v noci pozorně patrolovali v ulicích, nic podobného by se na Starém Městě nestalo. Co by měl říkat rychtář Menšího Města Zikmund Kraft, když mu na Kampě každou chvíli vytáhnou z Vltavy mrtvolu?“

„Nepřeváděj řeč na Krafta,“ napomenul zetě Trobl starší. „Spíš mi vysvětli, proč ses mne nezeptal, zda se nemáš těmi staroměstskými mordy zabývat? To ti musím všechno nabulíkovat?“

„To je jednoduché. Vždyť šlo vesměs o opilce a pobudy, co se pohádali v krčmě a pak si to venku ručně vyříkali,“ lhostejně odsekl Lukáš.

„Možná to tak bylo, jak říkáš, možná ne. Ale pamatuj si, chlapče, že i smrt toho nejposlednějšího pobudy by nás měla zajímat. A kdybys snad měl námitky, tak tentokrát si už budeš muset lámat svou hlavičku. V té úzké uličce za krčmou U Zelené žáby, co tam občas chodíváš na pivo, našli ráno mrtvého staroměstského purkmistra Martina Krumphanzla. Někdo ho sprostě zamordoval. Doslova mu prý rozřezal břicho.“

„Odkud to víš?“ vydechl překvapený Lukáš.

„Ještě když jsi ráno spal, přiběhl mi to říct biřic Matěj Půlpalec. Tak doufám, že purkmistr je už pro tebe dostatečně významný pán, abys kvůli němu hnul svým zadkem a dal se do pátrání po tom nočním mordýři, co ho zabil.“

„Samozřejmě, strýčku.“ Písař celý zrudl a zastyděl se za svou předchozí nevšímavost. Vždyť vražda purkmistra byla už v samé své podstatě mnohem hroznějším činem než zamordování nějakého bezvýznamného opilce. Martin Krumphanzl byl nejdůležitějším mužem Starého Města pražského a nebylo možné se smířit s tím, že ho v noci někdo sprostě podřeže. Lukáš odložil brk a začal si k opasku připínat svůj kord. Bylo mu nad slunce jasnější, že se musí vydat na místo toho strašného zločinu a začít vyšetřovat. „Vezmi si koně, ať jsi na místě co nejrychleji,“ připomenul mu ještě dvorní rada, zatímco si jeho synovec nasazoval klobouk a mířil ke dveřím soudní kanceláře.

Navzdory tomu, že hnal klisničku jako splašený, dostal se do úzké uličky za Zelenou žábou pozdě. Sklouzl se sedla, uchopil koně za uzdu, protáhl se s ním hloučkem zvědavců a zastavil před rychtářem Tomášem Habenštrajtem, který divoce šermoval rukama a komandoval svoje biřice.

„Jdeš pozdě,“ vrhl na Lukáše vyčítavý pohled.

„Purkmistrovo tělo jsem už dal odnést do márnice u svatého Jakuba.“

„Jak se to stalo?“ vyhrkl soudní písař.

„Někdo ho chtěl ve tmě bodnout do prsou, ale zřejmě mu přitom sjela ruka, a tak mu doslova rozpáral břicho. Ranhojič říkal, že prý na místě vykrvácel a muselo ho to strašně bolet.“

„Měl purkmistr s někým nějaké spory?“

„Ty si, Lukáši, myslíš, že se mu chtěl někdo pomstít?“

„Proč by jinak zabíjel právě purkmistra?“

„Lidé tady na Starém Městě si myslí, že ho má na svědomí golem,“ smutně si povzdechl Habenštrajt.

„Stejně jako těch pět zamordovaných před ním.“

„Golem? Kdo to je?“ nechápavě se rychtáře otázal soudní písař.

„Prý je to hliněný panák, kterého si Židé uplácali na svou ochranu,“ vysvětloval Habenštrajt. „Vždyť jsem ti o téhle možnosti říkal už v krčmě U Stříbrné konvice.“

„Co je to za hloupost? Jak by mohl hliněný panák někoho zabít?“

„Říká se mezi lidmi, že ho sestrojil učený rabín Jehuda Löw ben Becalel.“

„To je ten rabín, co ho před časem přijal k audienci sám císař Rudolf II.?“

„Ano, to je on,“ přitakal rychtář. „Prý tehdy jeho přijetí u císaře vyvolalo náramné pozdvižení a protestoval proti němu i samotný papežský nuncius Malaspina. Ale copak si Jeho Veličenstvo nechá do svých podivných zálib mluvit? Nechci ti radit, ale možná bys měl za rabínem zajít a poptat se ho na toho golema.“

„Prosím tě, Tomáši, snad bys nevěřil, že někdo dokáže udělat z hlíny umělého člověka, který v noci chodí po Starém Městě a vraždí lidi na potkání. Z hlíny je sice možné uplácat nějakého panáka, ale jak by ho rabín oživil?“

„Prý mu do úst vkládá šém.“

„Co to je?“

„Lístek nebo kulička, já nevím nic bližšího, ale prý je na tom lístku či kuličce napsané hebrejské zaklínadlo, které má čarodějný účinek.“

„Tyhle pohádky vykládej dětem před spaním,“ ušklíbl se Lukáš.

„Ale lidé jim věří a já se bojím, že brzy napadnou Židovské město a ze msty ho vypálí. Ostatně nebylo by to poprvé.“

„Třeba tentokrát Židy ochrání ten jejich golem,“ poznamenal soudní písař.

„Já bych na to nespoléhal. Jestli tě mohu o něco poprosit, navštiv rabína Löwa a zeptej se ho sám, co je na těch řečech o golemovi pravdy. Možná tak zabráníš krveprolití a požáru, kdyby se někteří lidé chtěli Židům pomstít. Však víš, co ti hlupáci dokážou!“

Lukáš si zamyšleně pohladil svou elegantní bradku a řekl: „Mohl bych se zeptat primase Maisela. Trochu se s ním znám z doby, kdy jsem řešil případ těch uloupených mrtvol ze židovského hřbitova.“

„Já věděl, že si dáš říci. Ale možná bude ještě lepší jít rovnou za rabínem.“

Soudní písař nesnášel příliš dobře, když mu staroměstský rychtář radil. Vzhledem k tomu, že už měl na svém kontě hezkou řádku objasněných zločinů a byl na to náležitě pyšný, jen nerad se smiřoval s tím, že by měl poslouchat Habenštrajta, který podle jeho názoru mohl honit leda hospodské rváče, nevěstky a pouliční zlodějíčky. Ale neřekl své pochybnosti nahlas. Jen si posunul svůj klobouk do čela, pohlédl na rychtáře a zdánlivě lhostejným hlasem poznamenal:

„Tak to tedy jdu zkusit.“ Po této větě vsunul nohu do třmene a vyhoupl se do sedla, zamlaskal na svou kobylku a vyrazil k Židovskému městu.

IV 

Od Kamenného mostu proti proudu řeky bývaly na břehu za staroměstskými mlýny složené hromady klády, které sem po Vltavě dopravili plavci a voraři odkudsi ze šumavských lesů. Tady se tesaři činili při jejich opracování, ozývaly se sekyry a velké pily, s jejichž pomocí upravovaly připlavené kmeny stromů na krovy, stropní trámy a stavební lešení. Všechna pražská města spotřebovala spoustu dřeva, vždyť staré úzké a vlhké domy, stejně tak dosud volné louky a dvory, často ustupovaly pohodlnějším a výstavnějším budovám, které si nikterak nezadaly se šlechtickými paláci, jaké si stavěli třeba páni z Růže, páni z Hradce, Lobkovicové, Šternberkové nebo Pernštejnové. Mladí muži z urozených rodin se vydávali na kavalírské cesty do Itálie a zde se inspirovali novým stavebním slohem a nezřídka odtud přiváželi i zkušené stavitele a umělce, aby jim vytvořili taková honosná a přitom pohodlná sídla, jaká poznali na jihu Evropy. Zámožní pražští měšťané, církevní hodnostáři a různí zbohatlíci se snažili, seč jim to jejich pokladny dovolovaly, držet s nimi krok a napodobovat je. Zvláště to platilo nyní, kdy se Praha stala císařským sídlem a jako taková se chtěla připodobnit k Římu, Florencii či Benátkám, ba dokonce je v lecčems překonat. Praha se měnila ve skutečně světové město, v kulturní centrum křesťanské Evropy. Však už se tu nehovořilo jenom česky a německy jako dosud, ale v nemalé míře také italsky, francouzsky a španělsky. Pražská města se stávala babylónem jazyků a národů, ale také různých dobrodruhů, šejdířů a zločinců, kteří se chtěli na přítomnosti císařského dvora přiživit.

Jen kousek od břehu mezi hromadami složených klád, zčásti jen kmenů dosud nezbavených kůry, stálo nevelké přízemní stavení, snad zbytek někdejšího dvorce. Bylo zbudováno z kamene a cihel, sedlová střecha ze šindelů se už místy pomalu propadala, ale přesto budova stále sloužila jako krčma a noclehárna pro plavce a dřevaře. Běžný staroměstský měšťan o ní ani nevěděl a ani by ho ničím nenalákala, byť na řetězech zavěšený štít nesl tajemný nápis U Mořské panny Ochechule, který pro větší názornost doprovázela malůvka nahé prsaté ženy, co měla místo nohou rybí ocas. Toho dopoledne sem mezi společnost už přiopilých chasníků zašli dva muži. Jeden byl oblečený v černém plášti s kápí, staženou hluboko do obličeje, a na první pohled patřil k těm týpkům, které bychom nechtěli potkat o půlnoci v odlehlé ulici. I ten druhý si kápí zakrýval obličej, leč jeho plášť, pro změnu modré barvy, byl evidentně z drahé látky, patrně dovezené odkudsi z Orientu. Byl zavalitější a pozorný divák by si na jeho tlustých prstech jistě všiml prstenů ze žlutého kovu, nepochybně zlata. Však se také tento obézní chlapík choval o poznání pánovitěji a arogantněji než ten první. Zdálo se, že to byl dokonce šlechtic, nebo alespoň zámožný měšťan. „Hej, Jáchyme, máš vedle volno?“ zeptal se krčmáře, urostlého muže v pomačkané plátěné košili, který se hned zatvářil náramně uctivě.

„Jak si račte přát, pane…“

„Nejmenuj!“ napomenul ho tlouštík, který si zjevně nepřál prozrazení, a otevřel dveře, které z nálevny vedly do další, podstatně menší komnaty.

„Dáte si pivo?“

„Přines mi raději víno,“ odsekl tlouštík.

„Já si pivo dám,“ tichým skřípavým hlasem se ozval jeho společník v černé kápi.

Oba osaměli.

„Purkmistr to má za sebou,“ ozvalo se zpod černé kápě.

„Vím,“ přitakala modrá kápě.

„Na něčem jsme se domluvili,“ připomněl skřípavý hlas.

„Ano, jenže já se tak snadno nedám obalamutit.“ Tlouštík si při těch slovech stáhl kápi z hlavy a šedomodrýma očima se výsměšně podíval na svého společníka. Jeho rty byly pánovitě stažené do úzké čárky. Ale černá kápě, zatím stále nestažená, se nedala:

„Nikoho nechci obalamutit. Odvedl jsem svou práci a chci slíbenou odměnu. Nebo…“

„Jaké nebo? To si, chlapče, rozmysli.“

„Zaplaťte!“ trvala na svém černá kápě.

„Nevidím sebemenší důvod k placení. Nedodržel jsi dohodu.“

Dveře se otevřely a objevil se krčmář s číší vína a korbelem piva. „Pánové, tady je vaše objednávka.“

„Díky a vypadni,“ zavrčel tlouštík.

„Jak je ctěná libost,“ ochotně přitakal krčmář a zase zmizel.

„V čem jsem nedodržel dohodu? Purkmistr je přece mrtvý.“

„Ale to není tvoje zásluha.“

„Snad také nevěříte těm povídačkám o golemovi?“ zeptal se skřípavý hlas.

„Věřím, nevěřím, to je moje věc. Ale vím jistě, že sis jen připsal cizí zásluhy.“

„Křivdíte mi. Mohlo by vás to mrzet.“

„Nevyhrožuj. Raději mi vysvětli, jak jsi mohl poslat purkmistra na onen svět, když jsi až do půlnoci seděl u Modré štiky.“

„Máte špatné zprávy. A i kdyby tomu tak bylo, mohl jsem váš úkol přenechat některému ze svých lidí.“

Tlouštík se pobaveně usmál: „Kolik má ta tvoje rota lidí? Jednoho, dva? Děláš, jako by na Starém Městě bez tvé vůle nemohl spadnout list se stromu. Přeceňuješ se, chlapče. Sice jsme se dohodli, ale všechno nasvědčuje tomu, že jsi prostě nesplnil svůj slib, a já proto nevidím důvod, proč bych ti měl něco platit.“

Tlouštík jedním douškem vyprázdnil svou číši a beze slova rozloučení opustil komnatu. Majitel skřípavého hlasu osaměl, posadil se na prázdný sud a zamyšleně usrkl pivo ze svého korbele. Věděl, že bude muset něco podniknout, jinak Schwarzpeterova rota přijde o svou hrůznou pověst. Peníze tím sice nezíská, ale vyvolá strach a na tom se dá vždycky dobře vydělávat. Jen je potřeba využít příležitosti a nic nezkazit. To se bude staroměstská rada divit, co se v příštích dnech ještě stane. A rychtář Habenštrajt? Kvůli němu si hlavu nelámal. Předpokládal, že se vyleká první. Takový slaboch! Ano, na Staré Město musí padnout strach. Větší strach, než který vyvolal ten záhadný golem. A Schwarzpeterova rota na něm bude vydělávat. Nikdo si netroufne jí vzdorovat. Ostatně nikdo o ní nebude nic vědět, nikdo, dočista nikdo. A strach z něčeho neznámého a neviditelného je vždycky tím nejpůsobivějším a nejvíce ochromujícím strachem.

Chlapík v černé kápi dopil pivo, postavil prázdný korbel na sud, vrátil se do nálevny, hodil krčmáři stříbrnou minci, mávnutím ruky odbyl jeho protesty, že je to málo, a vyšel na říční břeh, kde to vonělo dřevem. Pod pláštěm se dotknul u opasku zavěšené dýky, maličko se pousmál a zmizel mezi hromadami složených kmenů.

V 

Pražské ghetto oddělovala od Starého Města nepříliš silná zeď, která ničím nepřipomínala městské hradby. Byla jen nahrubo omítnutá, místy už dost popraskaná, mechem či trávou porostlá, ale i to stačilo, aby vyvolávala dojem nepřekročitelné hranice. Kdo ze staroměstských měšťanů nemusel, nikdy do Židovského města nevkročil. Výjimkou byli pouze městští úředníci, které sem vedly jejich povinnosti, nebo ti, kteří si potřebovali půjčit větší obnos peněz nebo chtěli urychleně prodat nějakou rodinnou cennost. U židovských kramářů bylo možné usmlouvat výhodnou cenu a zdejší lichváři rádi půjčili, ať už urozeným, či neurozeným gójům, sebevětší sumu. Však majetek nejednoho českého šlechtice byl zatížen splácením nekřesťanských úroků některému obratnému finančníkovi z pražského ghetta.

Lukáš Trobl se v této zvláštní čtvrti nevábných chatrčí a křivolakých uliček, kterými směrem k Vltavě protékaly páchnoucí stružky, už z dřívějška dobře vyznal. K jednomu z mála zdejších výstavnějších domů, který patřil primasi Markusi Mordechaji Maiselovi, jel na svém koni zcela najisto. Nevšímal si přitom štěkání smečky toulavých psů, ani povykování otrhaných výrostků. Jen jednou se cestou málem zamotal do prádla, které se sušilo na šňůrách, přepažujících uličky ghetta. Primas v černém kaftanu stál na prahu svého domu, jako by ho čekal, a přátelsky se přitom usmíval. „To jsou k nám hosti,“ zazubil se na Lukáše. „Čemu vděčíme za tak vzácnou návštěvu? Sám zeť dvorního rady zemského soudu Trobla k nám, ubohým Židům, vážil své kroky.“

Soudní písař mu úsměv oplatil, byť na Maisela neměl právě příjemné vzpomínky z doby, kdy si od něj chtěl půjčit peníze na výkupné za Kordulu. Známý finančník si ani v tomto případě neopomněl říci o tučný úrok. Ale co bylo, bylo. Lukáš se už dávno naučil odpouštět, a navíc nyní primase, respektive jeho radu či přímluvu, potřeboval. „Slyšel jste pověsti o golemovi, které nyní kolují po Starém Městě pražském?“ začal rozhovor otázkou, sotva sesedl z koně.

„Něco se mi doneslo,“ vyhýbavě odpověděl Maisel. „A nemám z toho radost,“ dodal spěšně. Znělo to docela upřímně a Lukáš se mu ani nedivil.

„Říká se, že prý učený rabín Löw sestrojil jakéhosi hliněného panáka, který má chránit Židovské město.“

„Pane z Květnice, divím se, že vy, vzdělaný mladý muž, přikládáte těmto klepům vůbec nějakou důležitost.“ Z Maiselovy tváře zmizel úsměv a upřel na Lukáše zkoumavý pohled.

„Pane primasi, není důležité, jakou já těm, jak říkáte, klepům přikládám důležitost. Podstatnější je, jakou důležitost jim přikládají staroměstští měšťané. Už šest lidí bylo v poslední době zavražděno a zvláště smrt té poslední osoby, purkmistra Martina Krumphanzla, vyvolala na Starém Městě velké rozhořčení a obavy…“

„Tak říkáte, že purkmistr to má za sebou?“ přerušil Lukáše překvapený primas Maisel.

„Ano, dnes ráno ho nalezli zavražděného nedaleko krčmy U Zelené žáby.“

Primas se zachmuřil a jeho hlas zvážněl: „Pokud si jeho smrt budou gójové spojovat s golemem, hrozí nám opravdu velké nebezpečí.“

„V tom s vámi souhlasím,“ přitakal soudní písař.

„Ale ručíte mi, pane z Květnice, že se postaráte o ochranu Židovského města? Však víte, že my Židé máme z minulosti smutné zkušenosti.“