Zuzana Koubková

Zabitý před klášterem

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Koubková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8195-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8196-1 (mobi)

I. 

Mrzlo, až praštělo. Ojíř se zachumlal do pláště, zlatovlasou hlavu schoval pod kapuci a vykročil do ulice. Šel opatrně. Bylo už po setmění a on neměl lucernu. Neočekával, že se zdrží tak dlouho. Původně pouze nesl starému kožešníkovi Melicharovi mazání na bolavá záda. Předpokládal, že ho odevzdá a půjde, ale starý muž si chtěl povídat. Musel Ojířovi popsat všechny bolesti i bolístky, postěžovat si, kde ho píchá a kde pálí, jak nemůže v noci spát a ve dne pak usíná.

Ojíř byl mnichem špitálního řádu křižovníků s červenou hvězdou ve Větším Městě pražském. Od útlého mládí pečoval o churavé a trpící. Věděl, že někdy je pro nemocného možnost postěžovat si na svoje neduhy stejně úlevná jako hojivá mast. Proto mlčel a trpělivě naslouchal Melicharovým steskům. Mezitím se setmělo a on teď musel klopýtat domů, do konventu na břehu Vltavy hned vedle kamenného mostu, potmě.

Samozřejmě, mohl Melichara požádat o zapůjčení lucerny, ale měl to jen kousek, myslel si, že dojde bez potíží. Ostatně nebylo ještě nijak pozdě. V oknech mnoha domů se svítilo. Taky z krčem se lilo do ulic světlo. Na nároží potkal mnich dvojici sousedů s lucernami. Dalšího chodce, tentokrát bez lampy, zahlédl v úzké uličce vedoucí na nábřeží. Ten se ale nejspíš polekal jeho tmavého pláště a rychle zahnul do ještě užší uličky, spíše jen průchodu mezi dvěma měšťanskými domy.

Nejspíš si myslí, že jsem nějaký poberta, napadlo Ojíře. Samozřejmě, červený kříž s hvězdou, jež jsou na křižovníkův plášť našity, ve tmě nevidí.

Ojíř už byl kousek od konventu. Všude okolo se vršily hromady navezené zeminy. Pražští měšťané zvedali terén, aby zabránili povodním, které rok co rok zaplavovaly Větší Město pražské. Nečekaný příchod zimy ale práce zastavil, a tak se k odpadkům a vyjetým kolejím, které už tak dost znesnadňovaly pohyb po pražských uličkách, přidaly ještě kupy zmrzlé hlíny.

Ojíř se proplétal mezi nimi. Těšil se, jak zabouchá na bránu kláštera a vklouzne dovnitř. Pravda, bratr fortnýř bude láteřit, kde se toulá, ale před branou ho stát nenechá. Ojíř se bude moci před spaním zahřát ve vytopeném kalefaktoriu, a pak už si zaleze po náročném dni do postele.

Už už se natahoval po klepadle, když si všiml tmavé postavy schoulené u zdi kláštera. Snad to není nějaký chudák, který doufal v klášterní dobrodiní, ale přišel pozdě a našel zavřenou bránu? Zůstane-li tu takhle sedět, přes noc zmrzne. Ojíř rychle vykročil k sedícímu, sklonil se k němu a popadl ho za plášť. Byl překvapivě pevný a kvalitní. Určitě to nebyl oděv žebráka.

Možná je ten člověk opilý, blesklo Ojířovi hlavou. Trochu sedícím zatřásl, ale nic se nastalo. „Hej! No tak, hej! Vstávej!“ Ojíř zatřásl sedícím víc, ale stále se nic nedělo. Vzal jej za kapuci a natočil ho tváří k sobě. V temnotě viděl jen bledý ovál obličeje. Lehce ho propleskl.

Co s tím člověkem je?, pomyslel si Ojíř. Musí ho dostat za zdi konventu a pořádně se na něj podívat. Jak bezvládného pokládal zpátky, aby mohl doběhnout pro spolubratry, utkvělo mu něco lepkavého na rukou. Zvratky? Ne, tohle vypadalo spíš na krev. Ten chudák je tedy nejspíš raněný, možná uklouzl a upadl.

„Hej, co to tam děláš?“ ozvalo se najednou za Ojířem.

Křižovník se otočil a zamžoural do světla lucerny. Nesl ji biřic městské hlídky, druhý přešlapoval vedle něho. „Jak to, že nemáš lucernu?“ ptal se Ojíře.

„Jsem bratr Ojíř, tady od křižovníků,“ vykládal mnich.

„Našel jsem tu zraněného muže. Musíme ho dostat dovnitř do špitálu a podívat se, jestli se pro něj dá něco udělat.“

„Víš, že chodit po nocích po městě bez lucerny je zakázané?“ stál si na svém biřic.

„Vím,“ přikývl Ojíř. Bylo mu jasné, že „muž zákona“ bude chtít pokutu. Bratr probošt bude zuřit, že ji řád musí za Ojíře platit, ale co se dá dělat. Teď je nejdůležitější postarat se o toho ubožáka.

„Vydržte chvíli,“ vyzval proto biřice, „zaklepu na svoje spolubratry.“ Jak to říkal, ukázal na bránu.

„Hej,“ vyskočil znovu biřic, „co to máš na ruce?“

„Myslím, že je to krev toho nebožáka,“ vykládal Ojíř.

„Co se mu vlastně stalo?“ zeptal se druhý biřic a přikročil k bezvládnému muži.

„Dobrotivá nebesa!“ zvolal vzápětí. „Vždyť on je mrtvý!“

„Možná je jen v hlubokém bezvědomí,“ oponoval Ojíř.

„Vždyť mu z krku trčí nůž,“ vykřikl biřic a svítil na nešťastného muže lucernou.

V jejím světle viděl už i Ojíř, čeho si předtím v temnotě nepovšiml. Muž měl mezi rameno a krk vražen krátký nožík.

„Je samá krev,“ jektal biřic. Nejspíš svoji práci ještě nedělal dlouho a s násilnou smrtí se potkával poprvé.

„A tenhle ji má na rukou,“ dořekl zlobně jeho druh a namířil proti Ojířovi sudlici, kterou byl ozbrojen.

„Vždyť je to Joklín,“ pokračoval mezitím mladý biřic.

„Nožířský mistr Joklín?“ ujišťoval se, že dobře slyší, jeho starší kolega. „A ty jsi Ojíř, křižovník?“ obrátil se potom na mnicha, tentokrát už s vyloženou záští v hlase. „Ten, který pálí za Joklínovou švekruší, paní Kateřinou?“

V té chvíli se otevřela brána kláštera a ven vyhlédl znechucený bratr fortnýř. „Co se to tady děje?“ ptal se nepřívětivě.

„To jsem já,“ zavolal Ojíř. „Našel jsem tady mrtvého muže. Někdo ho zřejmě zavraždil. Budeme ho muset odnést do chrámu a zaopatřit na poslední cestu.“

„Tak to prrr,“ ozval se okamžitě starší z biřiců. „Tělo odneseme na rychtu a ty půjdeš s námi. Jsi vrah!“

„Bratr Ojíř a vrah?“ ujišťoval se, že dobře slyší, fortnýř.

„Vždyť jsme ho přistihli více méně při činu,“ horoval člen městské hlídky. „Ještě má na rukou krev.“

„Tu krev mám na rukou, protože jsem na něj sahal,“ vysvětloval Ojíř.

„Doběhnu pro mistra Rudigera,“ zvolal rychle fortnýř a hnal se zpátky do kláštera.

„Nemysli si,“ hučel mezitím biřic do Ojíře, „že nevím, co jsi zač. Naoko se vy, anďáci, tváříte náramně zbožně. Samé pater noster a ave maria, ale ve skutečnosti jste pěkní nemravové. Joklín ti už jednou zmaloval ten tvůj andělský ksichtík a chystal se na to znovu. Zrovna včera o tom vykládal v krčmě. Tak jsi ho předběhl, co?“

„Ale vždyť já toho člověka takřka neznal,“ bránil se Ojíř.

„A jeho švagrovou taky ne, co?“ vysmíval se mu biřic.

Z kláštera se vynořil houf mnichů v čele s představeným, mistrem Rudigerem. Zimomřivě se třásli a překvapeně pomrkávali ve světle lamp a pochodní, které nesli. „Kdo je ten mrtvý, Ojíři?“ zeptal se Rudiger.

„Nožířský mistr Joklín,“ dal mu dotázaný odpověď.

„Ten, který si tu byl stěžovat, že obtěžuješ jeho švagrovou?“ ujišťoval se představený.

„Ha!“ zvolal biřic nadšeně. „Dokonce i tvůj představený nám to potvrdil. Jsi vrah a půjdeš s námi!“

„Tak to ne,“ začal okamžitě protestovat Rudiger. „I kdyby Ojíř ten ohavný skutek spáchal, je církevní osoba a světské soudy na něj nemají žádné právo.“

„Ale já nic nespáchal,“ vysvětloval už bůhví pokolikáté Ojíř. „Toho mrtvého jsem našel. Byl jsem u kožešníka Melichara a zdržel jsem se tam.“

„To se ještě uvidí,“ vedl si svou biřic. „Půjdeš s námi na rychtu.“

„Nikam nepůjde,“ vyba okamžitě Rudiger.

„Ale vždyť je to celé nedorozumění,“ uklidňoval představeného Ojíř. „Vysvětlím rychtáři, jak to bylo, a do půlnočních bohoslužeb jsem zpátky.“

V té chvíli tomu opravdu věřil. Ještě se ohlédl po mrtvém a znovu upozornil na to, že by se jeho ostatky měly křesťansky zaopatřit.

II. 

Bratr Zdislav, johanita, správce řádových statků v Uhříněvsi u Prahy, seděl za stolem a pořádal teplou pivní polévku, když mu jeho pacholek Günter přinesl list, který přivezl forman jedoucí z Prahy do Kutných Hor. „Je od křižovníka Ojíře,“ vysvětloval.

„Od mého přítele Ojíře?“ zaradoval se Zdislav.

Nebyl vždycky johanitou, původně vstoupil do řádu templářů, ten byl ale zrušen a pro četná příšerná obvinění zcela rozprášen. V zahraničí hynuli templáři na hořících hranicích, ale v českém království měli tou dobou jiné starosti. Zločinná ruka totiž právě zavraždila posledního Přemyslovce krále Václava III. a o uprázdněný trůn vypukly líté boje.

Nejprve vyhrála Václavova sestra Anna a její manžel Jindřich Korutanský. Záhy byli ale vyhnáni a na jejich místo usedla Annina nevlastní matka Alžběta Rejčka s Habsburkem Rudolfem. Neohřáli se tam ale příliš dlouho. Rudolf do roka zemřel, Rejčka musela potupně uprchnout a Anna s Korutancem byli zpátky. Ale jen do času. Čeští páni měli líného korutanského vévody brzy dost, vyprovodili ho zpátky do Korutan a na trůn nastolili pro změnu Anninu mladší sestru Elišku Přemyslovnu, provdanou za syna tehdejšího římského krále Jindřicha Lucemburského. Ten ale záhy zemřel a jeho syn Jan se bez podpory císařského tatíčka držel na českém trůně jen s vypětím všech sil.

Zemi v té době vládli mocní pánové v čele s Ronovcem Jindřichem z Lipé a dnes již zemřelým Buzovicem Vilémem Zajícem z Valdeka. Zatímco jeden z nich zcela veřejně žil s Alžbětou Rejčkou, o tom druhém se říkalo, že je milencem královny Elišky. Zmatek nad zmatek. Kdo by v něm pronásledoval templáře, byť byli obviněni z magie, kacířství a sodomie? Rytíři Šalamounova templu si mohli vybrat, zda se vrátí ke svým rodinám, anebo přestoupí do řádu johanitů. Zdislav si vybral to druhé. Ne že by nějak zvlášť chtěl.

Rodinu ale neměl, byl levoboček a jiná než klášterní dráha pro něj neexistovala, leda by chtěl skončit jako poslední žoldák v nějaké šlechtické družině. Byl tedy už přes deset let johanitou. Sedm z nich strávil v strakonické preceptoři, kde se na něj dívali jako na prašivého psa a nikdo se s bývalým „kacířem, čarodějem a sodomitou“ nebavil.

To byl důvod, proč Zdík neměl mnoho přátel. Ti z minulosti zmizeli bůhví kde. A na to, udělat si nové, zatím neměl mnoho času. Ze Strakonic sice před časem unikl a stal se správcem Uhříněvsi, tady ale většinu času jenom komandoval líné nevolníky a dohlížel na chod hospodářství. Samozřejmě, byli tu jeho šlechtičtí sousedé, s kterými se občas stýkal. Ale i ti se nějak dozvěděli, že je bývalý templář, a hleděli na něj, jako se hledívá na cosi, co bylo přivezeno z orientu, tedy jako na jakousi kuriozitu, možná neškodnou, ale možná taky ne.

Ojíř byl jeden z mála lidí, které mohl Zdislav bez rozpaků nazvat přítelem. Proto se hned s velkou radostí chopil jeho dopisu.

„Bojím se, abys nebyl zklamaný, pane Zdislave,“ odvážil se pípnout Günter. Vlastně i jeho měl bývalý templář za přítele, i když by to nikdy nepřiznal. Günter byl pokřivený šereda z toho nejnižšího rodu a s někým takovým se rytíř, byť levobočný a navíc ještě zatížený podezřelou minulostí, veřejně přátelit nemůže.

„Proč bych měl být zklamaný?“ zbystřil sluch Zdislav.

„Ten forman, který s dopisem přijel,“ vysvětloval pacholek, „říkal, že je bratr Ojíř obviněn ze zločinu.“

„Ojíř?“ nevěřil svým uším Zdislav. „Neznám lepšího a poctivějšího člověka.“

Pravda, dodával si sám pro sebe v duchu, ten románek s ovdovělou měšťkou, paní Kateřinou, který před nedávnem udržoval, mu ke cti příliš neslouží. Jinak je to ale dobrý a bohabojný muž, už to, jak obětavě pečuje o nejrůznější chudáky, je hodno nejvyššího obdivu.

„Jakýpak zločin by tak mohl Ojíř spáchat?“ zavrtěl Zdík hlavou.

„Ten forman,“ vykládal opatrně Günter, „říkal, že mord.“

„Mord?“ vykřikl Zdislav. „V životě jsem neslyšel větší nesmysl!“

Odloupl pečeť a rozložil dopis.

Veleváženému panu Zdislavovi, řádovému rytíři svatého Jana Jeruzalémského, od nejnehodnějšího syna Adamova, Ojíře, toho času stále ještě křižovníka s červenou hvězdou… stálo v záhlaví. Snižovat svoje zásluhy a psát o sobě jako o osobě nicotné patřilo k dobrému vychování. Zdislav by vlastní dopis nekoncipoval jinak, přece jen jej ale zarazilo Ojířovo toho času stále křižovníka.

Ojíř byl sice dosud mlád, v řádu už ale působil dlouho, za léta získal mnoho zkušeností, byl šikovný bylinář a pečlivý ošetřovatel. Nebyl jediný důvod, proč by se jej křižovníci chtěli zbavit. Navíc složil věčné sliby. Z řádu ho nemohli jen tak vyhnat, to by musel… to by musel opravdu spáchat něco příšerného.

Zdík se vyděsil a rychle hltal očima Ojířova další slova. Bylo vidět, že je nepsala klidná ruka. Ojíř, který byl jindy tak pečlivý, se upisoval, škrábal chyby, ale také je v dopise nechával. Posléze už se mu ruka vyloženě třásla a na písmu to bylo vidět. 

…a proto tě co nejponíženěji prosím, abys přijel a pokusil se moji věc obhájit. Je-li to Boží vůlí, rád zemřu, třeba i na popravišti, ale už pro dobré jméno řádu, jehož jsem po léta členem, bych nechtěl, aby jeden z jeho bratří ukončil svůj život veřejnou exekucí. Vím, že jsi v minulosti už nejednou osvědčil svůj důvtip při objasňování mnoha zločinů, ať už se jednalo o čarodějnictví, mordy nebo znesvěcování hrobů. Věřím, že budeš schopen najít skutečné Joklínovy vrahy…

Tady už bylo Ojířovo písmo opravdu roztřesené a Zdík si říkal, co – proboha!!! – mohlo způsobit, že byl křižovník obviněn z vraždy. Prý zabil nějakého Joklína, mistra nožířského, a byl dráby Většího Města pražského odvlečen na rychtu, kde ho rychtář obžaloval z vraždy. Křižovnický opat se do celé záležitosti pochopitelně vložil a vymohl si, že Ojíř, jakožto člen mnišského řádu, tedy osoba církevní, nepatří před světský soud. Převezli ho do biskupského dvora a tam jej od té doby vězní a čekají, až se sejde soud církevní. Naneštěstí, anebo pro Ojíře spíš naštěstí, není pražský biskup Jan z Dražic v Čechách už několik let přítomen, kvůli nařčení z podpory kacířství odcestoval do Avignonu a dosud se odtud nevrátil. Církevní soud se proto schází jen velmi zvolna a Ojíř dřepí a zřejmě ještě velmi dlouho dřepět bude v kobce pod biskupským dvorem.

Ojířův list končil srdceryvným: …ačkoliv jsem tím nejnehodnějším ze všech hříšníků, přísahám při Bohu všemohoucím, že život bližního svého jsem nikdy neukončil.

„Nepochopitelné,“ mumlal si pro sebe Zdislav. Ojíř a vrah? Možná kdyby ten Joklín umíral nějakým opravdu zdlouhavým a velmi bolestivým způsobem, mohl se mu Ojíř pokusit odchod usnadnit, ale pak by ho jen těžko odvlekli pražští drábi.

„Co je to za zatracenou taškařici?“ zvolal popuzený Zdislav.

„Pane?“ ozval se pokřivený pacholek Günter.

„Co?“ nadskočil Zdislav. „Ty jsi pořád tady?“ Pro Ojířův dopis na pacholka docela zapomněl. Teď ho ale začal úkolovat.

„Osedláš mi koně. Okamžitě!“ poroučel.

„Chceš odcestovat?“ dotazoval se opatrně Günter. „Do Prahy?“ vyzvídal.

„Ovšemže do Prahy. Bratr Ojíř se ocitl v nesnázích.“

„Před setměním sotva dojedeš,“ upozorňoval Günter.

„A po něm budou městské brány zavřeny.“

„Pojedu tryskem,“ odbyl ho Zdislav. „Osedlej mi hřebce Matouše. Je statný a odpočatý.“

„Chceš jet sám?“ zeptal se Günter trochu zklamaně.

Pochopitelně, že sám jet Zdislav nechtěl. Rád by vzal pacholka s sebou. Už dávno se přesvědčil, že Günter je navzdory svému pokřivenému zevnějšku chytrý a všímavý člověk. Navíc rozumí i věcem, v nichž Zdislav díky svému původu a vychování tápe. Nejednou pana rytíře upozornil na to, že co se jemu zdá v pořádku, není ve světě obyčejných lidí běžné. Na druhou stranu hodlá-li jet Zdík opravdu rychle, Günter by jej zdržoval. Sotva by na své olysalé herce stačil Zdislavovu rytířskému hřebci.

„Bohužel, Güntere,“ ucedil proto rytíř mezi zuby. „Teď mi běž osedlat koně…“

Günter se vzdálil a Zdislav se urychleně ustrojil. Přes svůj bílý hábit johanity si zapnul rytířský opasek s mečem a dýkou. Do brašničky, kterou na něm měl zavěšenu, uložil měšec s penězi, křesadlo a pár dalších drobností. Pak zaváhal. V truhlici, do níž schovával cennosti, měl glejt pana Chotka z Říčan, nejvyššího sudího pro království české. Chotek jej v něm jmenoval svým pověřencem. Ono pověření se sice týkalo událostí dávno minulých, ale obrovská rudá pečeť nejvyššího soudu byla stále pravá. Zdík tedy shrábl i glejt. Poté si nazul vysoké jezdecké škorně s ostruhami, přes ramena přehodil zimní plášť a popadl rukavice.

Venku mrzlo, až praštělo, ale Zdík byl tak rozčilený, že zimu téměř necítil. Uhříněvská čeleď se vyhrnula na dvůr a s očima navrch hlavy sledovala, jak pan rytíř tak nakvap odjíždí. Ačkoliv to všechny překvapilo, divil se tomu jen málokdo. Všichni už si tak nějak zvykli, že je pan Zdislav podivín, dělající podivné věci.

Vtrhl sem před dvěma roky, přes noc rozboural všechny zavedené pořádky, spolu s ním přišly vraždy a nejrůznější zločiny, i když za to on sám nejspíš nemohl. Svým způsobem se snažil svoje poddané i chránit a pečovat o ně, většinu času jim ale jen komplikoval jejich sice těžký, ale jinak vcelku klidný život. Navíc, jako by toho nebylo málo, s sebou přivlekl toho mrzáka, který se za ním táhl jako smrad, a co uniklo panu Zdislavovi, zahlédl a nezapomněl na to upozornit. Uhříněvští byli rádi, že když ne i Günter, zmizí na chvíli aspoň pan Zdislav.

Veliký ušlechtilý hřebec Matouš už přešlapoval na nádvoří. Hryzl udidlo a podupával těžkými kopyty. Zdislav jej pohladil po šíji, natáhl si rukavice, aby mu zima nezalézala za nehty, a vyhoupl se do Matoušova sedla. Pak zamával Günterovi a uhříněvské chase na rozloučenou, vyjel s koněm před vrata a tam jej kopl ostruhami.

Mrzlo, ale sníh neležel, jen drobounký poprašek pokrýval cestu, takže Zdík mohl jet opravdu rychle. Samozřejmě nehnal koně tryskem, to by jej uštval. Přesto ale chvátal.

Naštěstí byl Matouš válečný kůň, zvyklý nosit obrněného jezdce, a tak i s vysokým a statným Zdislavem na hřbetě uháněl k sídelnímu městu ostošest. Mnoho dalších lidí po cestě nepotkali. Zima zahnala většinu poutníků do tepla chalup a domků, jen sem tam se plahočil povoz, vezoucí něco nezbytného buď z Prahy do Kutných Hor, anebo naopak.

I když Zdislav spěchal, přijel k pražské Horské bráně na poslední chvíli.

„Jestli vezeš poselství pro svoje spolubratry do svatomářského konventu,“ sděloval mu branný, který Zdislava vcelku logicky pokládal za spěšného posla, „máš co dělat. Brány na kamenném mostě budou každou chvíli zavírat.“

„Díky,“ odtušil Zdislav a popohnal zpěněného koně. Ulicemi Většího Města pražského se ovšem tak rychle jako po horské silnici jet nedalo. Zdík se prodíral davem lidí, který byl v ulicích navzdory zimě a přicházející noci, a měl co dělat, aby nezačal klít.

Mostu dosáhl opravdu na poslední chvíli. Křižovník, který vybíral v bráně mostné – chod Juditina kamenného mostu měli ve správě totiž právě křižovníci s červenou hvězdou – už ho nechtěl do mostecké věže ani pustit. Teprve když zaslechl jméno bratra Ojíře, znejistěl.

„Tak to jsi ty, ten bratr johanita,“ mumlal, „který Ojíře, když ho ten Joklín napadl poprvé, zachránil. Škoda, že jsi tu nebyl tentokrát. Ojíř nemusel sahat po noži…“

„Ojíř někoho napadl nožem?“ nechtěl věřit svým uším Zdislav.

„Jistě to udělal v sebeobraně,“ mínil křižovník. „Jeď sbohem, bratře.“ Nechal otevřít bránu a Zdík mohl vjet na most.

Na druhé straně prskali, že už je pozdě, ale nechat Zdíka na mostě nemohli. Tak se Zdislav posléze dostal na Menší Město pražské. Biskupský dvůr měl hned po pravici. O kus dál vlevo ležela johanitská preceptoř. Zdislav by nejraději hned vyrazil za Ojířem, ale musel se nejprve postarat o koně. Matouš potřeboval po namáhavé cestě pořádně vytřít. Tak se Zdík nejprve vydal ke kostelu panny Marie pod řetězem, podle něhož se johanitům v Praze říkalo svatomářští rytíři. Představený zdejší preceptoře, bratr Ulman, byl zlovolný starý intrikán a Zdík si ani nechtěl představit, co mu řekne. Proto raději jenom předal Matouše do péče laických bratrů a rychle odchvátal k biskupskému dvoru.

„Ani nevím, smím-li tě k tomu Ojířovi pustit,“ mumlal správce biskupského dvora.

„Myslíš, že jsem ho přišel osvobodit? Nebo snad zavraždit?“ dotazoval se Zdislav. Odepjal si rytířský opasek a podával ho kastelánovi. „Tady máš můj meč i dýku. Jinou zbraň nemám. Chceš-li, prošacuj si mě.“

Kastelán se chvíli tvářil, že to snad udělá, a Zdík si umiňoval, že mu v tom případě řekne, že je bývalý templář, podezřelý z nepřirozeného obcování s osobami vlastního pohlaví. Jen ať pan správce ví, na koho to sahá. Správce ale nakonec jen mávl rukou a vyzval Zdíka, ať jde za ním. Odvedl ho do podzemí, nikoliv snad promrzlého, ale plného lezavého vlhka. „Tady Ojíře držíte?“ nechápal Zdislav.

„Je podezřelý z vraždy,“ odtušil mu správce a odemkl nízké, železem zpevněné dveře. Cela za nimi nebyla tak odporná, jak si Zdík představoval, k útulnosti měla ovšem také daleko. Bylo tu sice lože, i s kožešinovými přikrývkami, stůl, seslička, dokonce i malé ohřívadlo, v němž žhnulo pár uhlíků. Zároveň tu ale bylo i vlhko, stěny pokrývala šedozelená plíseň, okénko těsně u stropu vpouštělo trochu světla jistě jen o pravém poledni. Teď tu panovala černočerná tma a nebýt správcovy lucerny, neviděl by Zdík ani vlastní ruku.

Takhle spatřil Ojíře, klečícího vprostřed místnůstky před velkým kruci xem visícím na stěně a zcela zjevně se modlícího. Když zaslechl kroky a následné skřípění klíče v zámku, otočil zlatovlasý křižovník hlavu. „Zdislave!“

„Ojíři!“

„Můžeš nás nechat o samotě?“ vyzval johanita biskupského správce.

Ten potřásl Zdíkovým mečem, který svíral v ruce, a řekl, že jistě a ano. Byl dokonce tak laskav, že nechal Zdíkovi s Ojířem svoji lucernu a sám vykročil nazpět potmě.

„Ani nevíš, jak jsem rád, že jsi přijel,“ blekotal Ojíř, ledva se správce vzdálil. Vyskočil ze země a stál před Zdíkem, černý hábit uválený, světlé vlasy rozježené, hubenější a strhanější, než jak si jej johanita pamatoval. Přesto to byl stále velmi hezký muž. Se svou hřívou světlých vlasů, pomněnkovýma očima a klasicky řezanou tváří vypadal jako archanděl Gabriel.

Kdyby měl Zdislav opravdu slabost pro mužské pohlaví, Ojíř by se mu jistě líbil. Ve skutečnosti bylo ale i toto, stejně jako všechna ostatní obvinění proti templářům, vylhané.

Zdík si už po cestě vzpomínal, jak se s Ojířem seznámil. Bylo to v mostecké věži. Zdislav vnucoval službu konajícímu křižovníkovi drobné za přejezd mostu, a ten je zuřivě odmítal s tím, že svatomářští rytíři jsou poplatku ušetřeni. Stáli tam proti sobě a dohadovali se, oba dva vysocí a odění v řeholní pláště, zlatovlasý Ojíř v černém hábitu s červeným křížem, statný Zdislav s krátkými hnědými vlasy a vousy v plášti bílém, když si jich povšimly nějaké dvě ženské. Přecházely právě okolo s nůšemi plnými vajec a hned se daly do smíchu. „Škoda takových pěkných chlapů pro kutnu,“ poznamenala jedna z nich.

Chudák Ojíř tehdy zčervenal až po kořínky vlasů a Zdík si říkal, že ten člověk je jistě skutečný muž Boží. Když Ojíře o něco později s jednou z oněch ženských nachytal, pochopil, že se mýlil.

Na druhou stranu, ono se někdy vzdoruje pokušení opravdu těžko. Kdyby se člověk narodil jako chudák Günter, bylo by to mnohem snazší. Ženské by se od něj samy odvracely a on by mohl s hrdostí nést svůj celibát. Ale takhle? Žijete-li v klášteře s jeho tuhou disciplínou, nočními modlitbami, těžkou prací nebo namáhavým výcvikem, také to není tak zlé. Nanejvýš člověk v noci sem tam vztáhne ruku sám na sebe. Ale pohybujete-li se mezi lidmi? Potkáváte-li nestydaté ženské dnes a denně, předvádějí-li se před vámi v hluboce vykasaných šatech, posílají-li vám vzdušné polibky? Pak se dá jen těžko vzdorovat.

To věděl Zdík z vlastní zkušenosti. Oč horší to musel mít Ojíř, který žil ve velkém městě a na pěkné ženské narážel na každém kroku.

„Posaď se, bratře Zdislave,“ vyzýval nyní svého „hosta“ a ukazoval mu střídavě na sesličku a na lože. Zdíkovi se kožešinami opatřené lůžko zamlouvalo mnohem víc než vratká sesle, a proto usedl na ně. Ojíř se svalil naproti němu na seslici a zajel si prsty s okousanými nehty do vlasů.

„Řekni mi, prosím tě,“ oslovil nešťastného křižovníka Zdislav, „jak ses sem, při všech svatých, dostal.“

„Díky své odsouzeníhodné hanebnosti,“ přiznal s očima sklopenýma k zemi křižovník.

„Ty jsi opravdu zabil toho Joklína?“

„Ne, to ne!“ vyděsil se křižovník. „Ale zapletl jsem se hanebně s jeho švekruší…“

„S Kateřinou,“ přikývl Zdík. „Na tu se pamatuji.“ Konečně mu ta záležitost začínala dávat jakýs takýs smysl.

Nějaký Joklín na Kateřinu opravdu žárlil a spolu s několika kumpány Ojíře napadl. Křižovník měl tehdy to štěstí, že byl Zdislav nablízku a všechny útočníky rozehnal. Tehdy také zjistil, že jeho přítel ze špitálního řádu není zdaleka tak svatý, jak se domníval.

„Ale to bylo přece už dávno,“ dumal Zdislav. „A zařekl ses tehdy,“ pokračoval, „že toho necháš. Chtěl ses vyzpovídat otci opatovi a přijmout pokání.“

„To jsem taky udělal,“ horlivě kýval Ojíř hlavou, ověnčenou aureolou světlých vlasů. „Jenže potom,“ pokračoval truchlivě, „jsem Kačenku potkal ve Větším Městě pražském…“

„A opět ses s ní začal spouštět,“ dořekl za něj Zdislav.

„Původně jsem jí jen chtěl dát pytlíček s bylinkami pro štěstí. Jenže když jsem jí ho donesl domů, byla tam sama… A já vím, že je to špatné,“ svěsil hlavu Ojíř. „Měl jsem odolat…“

„No, ono to jde někdy opravdu ztuha,“ konstatoval na základě vlastních zkušeností Zdislav.

„Ale naposledy se to stalo už víc než před půlrokem,“ sděloval mu křižovník. „Kačenka potom odjela k sestře a víc než pět měsíců jsem ji neviděl.“

„A ten Joklín?“ chtěl vědět Zdík.

Ojíř se mu jal vyprávět, jak našel nožířovo mrtvé tělo před branami kláštera a vzápětí byl obviněn z jeho vraždy.

„Pořád jsem si myslel, že je to nějaké nedorozumění. Byl jsem přece u kožešníka Melichara…“

„Rychtář ti to nevěřil?“

„Řekl, že na to, abych vrazil někomu nůž do krku, nepotřebuji mnoho času.“

„Ten nůž,“ zajímalo Zdislava, „jak vypadal?“

„Obyčejný nůž,“ krčil rameny Ojíř.

„Nebyla na něm nějaká značka?“

„Já nevím.“ Zlatovlasý křižovník byl bezradný. „Byl to prostě jen takový nožík. V konventu jich máme řadu. Sám jsem podobné používal v hospitalu na krájení a drcení bylinek.“

„Ztratil se z kláštera nějaký nožík?“ chtěl vědět Zdislav.

„O ničem takovém nevím.“

„Jestli se žádný nůž neztratil, nemůžeš být pachatelem.“

„Já jím přeci…“ Ojíř vyskočil ze štokrlete a sepjal dlouhé bílé prsty. „…nejsem!“

„Tak proč tě za něj považují? Nemají přece vůbec žádné důkazy.“

„Lhal jsem,“ přiznal Ojíř se sklopenou hlavou. „Když mě odvlekli biřici, mistr Rudiger, náš představený…“

Zdík kývl hlavou. Věděl, že představený křižovníků s červenou hvězdou si nenechává říkat opat, nýbrž mistr, nebo ještě lépe velmistr, jako to činili představení rytířských řádů.

„Otec Rudiger,“ vysvětloval Ojíř, „to tak nechtěl nechat. Přihnal se na rychtu a chtěl být svědkem výslechu. Ptali se mě na Kačenku a já řekl, že jsem ji už půl roku neviděl.“

„A to nebyla pravda?“ domýšlel se Zdislav.

„Nebyla,“ připustil křižovník zahanbeně. „Vzkázala mi, když se vrátila od sestry. Chtěla se vidět. Řekl jsem v konventu, že jdu za farářem od svatého Michala, ale ve skutečnosti jsem šel za ní.“

„A znovu jí podlehl?“ napovídal příteli Zdislav.

„Ne, to ne,“ protestoval křižovník. „Opravdu se mnou chtěla jen mluvit. Sestra jí dohodila ženicha, chtěla se vdávat. Ptala se mě, zda mi to nevadí.“

„A nevadilo?“

„Ach,“ povzdechl si Ojíř zhluboka, „na to je těžká odpověď, Zdíku. V každém případě jsem jí přál, aby byla šťastná. Ten chlapík, kterého si chce vzít, je někdo od řemesla. Chtěli by spolu převzít dílnu po Kačenčině mrtvém manželovi…“

„Myslel jsem, že tu obhospodařoval Joklín,“ podivil se Zdislav. Jak se rozpomínal na události, při nichž zachránil chlípného Ojíře z rukou násilnického Joklína, docházelo mu i to, že nožíř tehdy silně horoval pro to, aby se Kateřina provdala za někoho z cechu, nejlépe prý za něj samotného, aby byly podíly z dílny opět sceleny.

„Nemyslel si on ten Joklín na tu tvou Kačenku tak trochu?“ položil proto další otázku.

„Obtěžoval ji svými návrhy od chvíle, kdy jeho bratr zavřel oči,“ prohlásil Ojíř. „Proto na mě prý taky tolik žárlil. Chodil údajně po pražských městech a každému, kdo chtěl naslouchat, povídal, že jsem Kateřinu hanebně svedl a že on to tak nenechá. Byl si na mě dokonce stěžovat u otce Rudigera.“

„A otec Rudiger?“ zajímalo Zdislava.

„Než si se mnou stačil promluvit, byl Joklín na pravdě boží.“

„Jaký byl ten Joklín jinak člověk?“ chtěl vědět Zdík.

„Těžko říci,“ dumal Ojíř. „Já jej takřka neznal. Kačenka pro něj neměla vlídné slovo. Prý jenom pije, rve se a hraje po šencích v kostky. Když jsme se viděli naposledy, řekla mi, že Joklín utrácí víc, než kolik si může dovolit. Proto ona a ten, její…“ Ojíř se chtě nechtě zatvářil trpitelsky, „…nápadník doufají, že jim prodá podíl na dílně.“

„Myslíš, že bych si s paní Kačenkou mohl promluvit?“ přemýšlel Zdislav.

„Sotva,“ utrousil na půl úst křižovník. „Odjela, sotva se to stalo. Chápej, nechce mít ostudu. Dílnu teď vede nejstarší z tovaryšů.“

Na okamžik nastalo ticho, ale pak se Zdislav znovu ozval.

„Ať se na to dívám z kterékoliv strany,“ vykládal, „nemají na tebe vůbec nic. Jen se na to podívej,“ pokračoval a vstal, jak už jej přestalo bavit hrbit se na sice vystlaném, ale přece jen úzkém a nepohodlném loži, „je tu tvrzení drábů, že tě našli přímo nad Joklínovou mrtvolou. Tomu ty ale čelíš sdělením, žes ji našel. Je tu,“ v tuto chvíli se Zdislav na okamžik zarazil, „zcela nepochybně fakt, že jsi smilnil a lhal představeným.

To je samozřejmě hřích a zasloužíš si za něj potrestat. Ale do obvinění z vraždy to má stále daleko. Kdo tě má soudit?“

„Zatím se žádný tribunál nesešel,“ pípl Ojíř.

„Jistě,“ přemýšlel Zdík, „biskup je mimo království. Jsou tu ale i jiné církevní autority.“

„Je před Vánocemi,“ připomenul Ojíř. „Církevní otcové mají jiné starosti.“

„Do Vánoc je víc jak měsíc času,“ odfrkl si Zdislav.

„Víš,“ posteskl si křižovník, „myslím, že mistr Rudiger by byl nejradši, kdyby se na celou záležitost zapomnělo.“

„Jak to myslíš?“ nechápal Zdislav.

„Nu, dokud nebude svolán církevní soud, nebude moci být prošetřována. A jelikož pan biskup pobývá v zahraničí…“

„Chceš říci,“ dovtípil se Zdík, „že církevní soud nebude svolán nikdy a ty shniješ tady?“

„Pro křižovníky by to jistě bylo lepší, než abych se houpal na šibenici,“ poznamenal Ojíř dutým hlasem.

„Ty jsi ale přece nic neudělal!“ vybuchl Zdislav. „Nebo snad,“ zarazil se, „ano?“

„I ty si to myslíš?“ řekl Ojíř truchlivě.

„Ne, nemyslím,“ zvolal Zdislav. „Víš, co teď udělám?“ dotazoval se zjitřeným hlasem.

„Ne, nevím,“ hlesl Ojíř.

„Ani já ne,“ byl nucen konstatovat johanita. „Něco ale určitě vymyslím.“

Bratr Ulman si Zdíka podal, přesně jak bývalý templář předpokládal. Ne, nebude se zabývat tou neblahou záležitostí. Stačí, že z ní mají ostudu křižovníci, ještě aby se něco z toho přeneslo i na johanity. Ostatně, on, Zdislav, má svůj pevně daný úkol. Má se starat o Uhříněves. A stará se o ni? Ne! Svévolně ji opustil. Ale něco takového mu nebude řád trpět. Měl by být rád, že ho vůbec přijali. Také ho mohli nechat shořet na hranici. Kam jinam, ostatně, takový nehodný rytíř patří?

„A to jsem se,“ hřímal Ulman, „ještě vůbec nezmínil o tom, žes měl na vychování bohatého kutnohorského synka Hermana. Ten mládenec chtěl vstoupit do řádu a všechen svůj majetek mu předat. Byls to ty, kdo to měl pohlídat. A pohlídal? Nepohlídal!“ řval Ulman. „Mládeneček nám frnknul a cpe si teď svoje peníze do nějakých dolů.“

Zdík mlčel a klopil hlavu. Opravdu míval panoše Hermana a opravdu o něj z důvodů, o nichž mluvil Ulman, přišel.

„Teď se mnou půjdeš do kostela a budeš se modlit,“ křičel Ulman, „a pak se vrátíš obratem do Uhříněvsi…“

„Samozřejmě,“ přikývl Zdík, „pokyny mého představeného jsou pro mne závazné. Zároveň mi ale jako pravému křesťanovi záleží na nespravedlivě uvězněných.“

„I mně záleží na nespravedlivě uvězněných,“ přitakal Ulman. „Proto se dnes večer budeme modlit ke svatému Václavovi, jenž je jejich patronem.“

Ano, Zdík se bude modlit ke svatému Václavovi. Zároveň ovšem napíše list nejvyššímu sudímu Země české panu Chotkovi z Říčan a taky nejvyššímu komořímu panu Petrovi z Rožmberka. Oba pánové ho znají a jsou mu lecčím zavázáni, v minulosti jim několikrát pomohl. Vylíčí jim celou záležitost a…

„Bez mého vědomí nic takového neuděláš, ty templářský zmetku!“ zavyl bratr Ulman.

„Vždyť se to nechystám udělat bez tvého vědomí,“ oponoval mu klidně Zdislav. „Právě jsem ti o tom řekl.“

Církevní soud se schází zvolna, ale po intervenci pánů z Rožmberka a z Říčan jistě přidá. Pak bude třeba ustanovit nějakého vyšetřovatele. Je dokonce možné, že zemští úředníci navrhnou zrovna jeho, Zdislava. Koneckonců, dobře ho znají.

„A pak,“ končil Zdík svoji úvahu, „se bude řád svatého Jana Jeruzalémského zodpovídat z toho, proč činí vyšetřování překážky.“

„Vydíráš mě a vyhrožuješ mi,“ prskal Ulman. Zdík mlčel, protože to byla zjevná pravda.

„Ale nemysli si,“ přešel do syčivého tónu představený, „že ti to budu trvale trpět.“

Zdislav opět mlčel, protože i tohle byla pravda pravdoucí a on o ní byl skálopevně přesvědčen. Nepochyboval ani na okamžik, že mu Ulman jeho nynější neposlušnost vrátí i s úroky. Momentálně ale nemohl Zdíkův představený nic dělat.

„Dobrá,“ zasyčel posléze, „pátrej si. Napíšu list panu biskupovi do zahraničí, napíšu i jeho zdejším zástupcům – mistru Oldřichovi z Paběnic a břevnovskému opatovi otci Bavorovi. Vyložím jim, co se stalo, a že nás jako blízké sousedy křižovníků ona věc velice trápí. Rádi bychom očistili jméno církve svaté, a proto se chceme záležitostí zabývat a dokázat Ojířovu nevinu. Pokud tedy,“ neodpustil si Ulman přece jen nějakou jízlivost, „opravdu nevinný je.“