Jan Bauer

Hříšná světice

Historický román z počátku českých dějin

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2008, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2008, 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8372-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8373-6 (mobi)

Památce mých skvělých přátel, významného moravského archeologa Zdeňka Klanici a spisovatele Václava Erbena, kteří mě, byť nevědomky, inspirovali k napsání této knihy.

Kniha první

VE SLUŽBÁCH SVATOPLUKOVÝCH

Prolog

Stačilo jen několik zapálených šípů a za chvíli už byla celá vesnice v jednom plameni. Hořely seníky, sýpky i sruby zpola zahloubené do země. Ohnivé jazyky šlehaly vysoko k obloze a s praskotem pohlcovaly vše, co jim stálo v cestě. Živel hbitě přeskakoval z trámu na trám, pak chytla sláma ve stáji, vzplálo tyčoví ohrady, krávy zoufale bučely, kozy mečely, ovce bečely a všechna ta vyděšená zvířata se rozeběhla k lesu.

„Zastřelte jich pár!“ přikazoval Prostěj svým lidem. „Ať máme večer pečínku.“ Přeslav mlčel, fascinovaně se díval na ohnivé divadlo, kochal se tím úžasným požárem, jako by ho viděl poprvé, jako by celou jeho cestu až sem, do údolí Moldavy nelemovaly další a další vypálené vesnice, ba celá hradiště. Vždy znovu a znovu ho pohled na oheň vzrušoval do jakéhosi posvátného vytržení. Všemi smysly vnímal dramatický, proměnlivý a přitom stále stejný obraz triumfující zkázy. A to všechno se děje jen z jeho vůle a na jeho rozkaz! Je snad právě tohle, co jeho otce táhne na všechny válečné výpravy, co mu nepopřává klidu? Je to scéna plná smrtícího zmaru? Je to vědomí vlastní síly a převahy? Co když je to touha po pomstě, co ho ponouká, aby dával znovu a znovu zažehávat ohně? Ale za co se chce pomstít? Za to, že je jen nejmladším bratrem a nemá sebemenší naději, že by se jednou stal králem? Za to, že Češi odmítají platit Moravanům za ochranu, že odmítají daň z míru? Když nechtějí mír, tak ať mají válku! A basta!

Přeslava však přitom neodbytně trápila otázka, kde jsou zdejší lidé – kde jsou obyvatelé této vesnice? Kam utekli, kam se schovali? Nechystají snad na ně nějakou léčku? Proč neslyší ženský křik a dětský pláč? Proč necítí pach seškvařené kůže a spáleného masa? Co když číhají na jeho jezdce někde v blízkém lese, aby je nenápadně a ze zálohy dobře mířeným šípem poslali na věčnost? Jsou zrádní tihle Čechové, a kdo ví, co jim ještě uchystají!

Konečně se očima odlepil od té ohnivé podívané, obličej mu ztvrdl a k nelibosti svých lidí zavelel:

„Všichni na koně!“

„Kníže Přeslave, žádám tě při našem přátelství, ještě ne,“ zaprosil Prostěj.

„Ne, řekl jsem na koně! Jedeme dál!“

„Škoda je těch pěkných kraviček. Chlapci mají chuť na kus dobrého masa. Zaslouží si ho!“

„Ne!“ Přeslav ho ještě jednou rázně odbyl a ani se po něm neohlédl.

Co mu to přelétlo přes nos, pomyslel si Prostěj. Vždyť je to ještě cucák a takhle s nimi zachází. Hluboce si povzdechl a napodobil knížete. Zvedl svého hnědáka na zadní, zatočil se s ním a ze všech sil ochraptělým hlasem zařval: „Na koně! Jede se dál!“

Muži reptali, chystali se na snadný lov a teď je králův syn zase žene dál. Jaká je to spravedlnost?! Jenže Přeslav byl syn krále Svatopluka, byť nejmladší. Králi a jeho rodině přece přísahali věrnost, ať se jim to líbí, nebo ne. Neochotně sedali na koně a ukládali už připravené šípy zase do toulců. Kampak je velitel žene takhle na noc? Ještě jednou se ohlédli po spáleništi, které zanechali za sebou. Oheň zvolna dohoříval. Z vesnice zůstaly jen ohořelé trámy, kupodivu nepříliš poškozené roubení studny a zbytky ohrady pro dobytek, kterou ovšem zvířata při svém úprku rozvalila. Tu studnu měli zaházet, napadlo Svinatu. Ale neřekl nic. Proč také? Od velení je tu kníže Přeslav a tomu jako by v posledních dnech nebylo do řeči. Stále pospíchá dál a dál, je nervózní, popohání lidi, vzteká se nebo jen mlčí a dívá se jakoby do prázdna. Je na něm vidět, že není Slovan, slovanské má jen jméno, ale po otci Svatoplukovi je Íránec, po matce Frank. Ze všech tří králových synů se otci snad nejvíc podobá. Jen je ještě prchlivější, sveřepější, zarputilejší a má daleko od Svatoplukovy vladařské rozvážnosti a moudrosti.

Tak uvažoval Moravan Svinata, sice rodem velmož, ale nikoliv vyvolený. Vyvolení jsou jen Marahari, Íránci, ti, kteří přišli před mnoha zimami odkudsi z východu, zmocnili se měst, která prý pamatují ještě dávného vládce Sáma a vybudovali říši sahající od Visly k Dunaji, říši, které se bojí i franští králové, potomci císaře Karla Velikého. A to neustále intrikují mezi sebou. Však se Svatopluk dostal na trůn jen díky tomu, že Karlomanovi zrádně vydal svého strýce Rostislava. Ach, jaká je to cháska, tihle Marahari! Nikdo si nemůže být jistý tím, jak se kdy zachovají.

Přeslav vedl své muže k Moldavě. Za řekou se vypínala lesnatá hora, jejíž vrcholek pozlatily paprsky zapadajícího slunce. „Je čas k modlitbám,“ připomněl mladému knížeti kněz Kaich, který cválal vedle něho. Přeslav neodpověděl, jenom se zamračil a úkosem pohlédl na kněze. Kaich vycítil z jeho očí zlobu, skrytou zlobu, která může přerůst v nekontrolovaný výbuch vzteku, a proto už raději dále nic neříkal. Dobře věděl, že Přeslav je jablkem, které zaručeně nepadlo daleko od stromu. Vždyť jeho otec, král Svatopluk, se dokáže hrubě osopit i na tak svatého muže, jakým je dozajista moravský a panonský arcibiskup Metoděj. Třetí, nejmladší syn jako by mu z oka vypadl. Nejen podobou, ale i chováním. Snad je ještě sveřepější, snad jen dokáže ještě více nenávidět a ještě méně odpouštět. Není radno si s takovým mužem, byť je to jinak mládeneček sotva ochmýřený, něco začínat. Iránská a franská krev v něm vře a Slovany, Sklávy, zdá se, nemá příliš v lásce. Marně by mu něco vykládal o Boží lásce a milosrdenství.

Dojeli k řece, která se v těchto místech rozlévala kolem četných, vrbinami a rákosím porostlých ostrovů, z nichž se ozývalo rozčilené kejhání husí. Páchlo to tu rybinou a bahnem. A pak ještě čímsi, co Kaich nedokázal pojmenovat. Na písčitém břehu zvolna se svažujícím do vody stálo několik prázdných chatrčí. Nad vyhaslým ohništěm zůstal zavěšený bronzový kotlík, na vysokých tyčích se v mírném vánku pohupovala rybářská síť. Jinak bylo všude prázdno.

„Kde jsou lidé?“ zeptal se nahlas Prostěj, velmož, který patřil k Přeslavovým oblíbencům. Už proto, že byli vrstevníci, oba stejně mladí, ve Veligradu vyrůstali spolu, spolu si hráli a spolu se učili zákony dané lidem od Boha, jezdit na koni a ovládat všechny zbraně, prostě vše to, co má moravský velmož znát.

Přeslav s pohledem upřeným na řeku pokrčil rameny, pak se prudce otočil k Prostějovi: „Přikaž svým mužům, ať naleznou brod. Ještě dnes večer musíme najít Gradec!“

Tak Gradec hledá, největší hradiště Čechů, povzdechl si pro sebe kněz Kaich.

„Budeš mít práci, kněže!“ zvolal hlasitě Přeslav. „Budeš křtít všechny ty pohany a jejich lechy. Všichni se pokoří před velikostí Hospodina a jím vyvoleného krále Slovanů Svatopluka!“

„Krásně řečeno, moc krásně,“ pokýval Kaich hlavou. „Obávám se však, že to už dneska nestihneme. Večer máme na krku, za chvíli se setmí a pak, na všechny nemám ani dost svěcené vody.“ Sotva to dořekl, hned by se raději plácl přes pusu. Ale vyřčená slova už vrátit zpátky nemohl. Přeslav však jeho ironii přešel kupodivu mírně. Tentokrát se nerozzuřil a jen poznamenal: „Jsi drzý, kněže!“ V očích mu zajiskřilo a v úšklebku odhalil přední zažloutlé zuby.

Dívá se jako dravá šelma, jako rys, napadlo Kaicha a omluvně sklonil hlavu. „Jsem jen prostý sluha Boží,“ zamumlal.

„Kéž to tak zůstane,“ odsekl Přeslav a hbitě seskočil z koně, aby si prohlédl říční břeh. Čekal, že v písku spatří lidské stopy. A taky se nemýlil. Byly zde otisky bosých nohou, ba dokonce i jezdeckých škorní. Tak vida! Přece jenom něco. Zdálo se, že směřují přímo do vody. Že by se tady přebrodili nebo odpluli na člunech? Vskutku, nikde tady u vody neviděl byť jen jedinou loďku. Jen kousek odtud se o skloněnou větev vrby zachytil jakýsi prám.

„Vytáhněte ho!“ přikázal svým mužům. Hned dva moravští bojovníci vstoupili do vody, ale ušli sotva pár kroků a rázem jim vlny šplouchaly kolem pasu.

„Dno je zrádné, kníže,“ zvolal jeden z nich.

„Ale pročpak si tady zbudovali vesnici?“ zeptal se zamyšleně Přeslav, sňal z hlavy kovovou přilbu a dlaní si otřel zpocené čelo.

„Do pohana nevidíš,“ poznamenal Kaich a hned vycítil, že svým výrokem opět šlápl vedle.

Oba bojovníci se zatím namáhavě škrábali zpátky na břeh.

„Kníže! Támhle…“ Přímo před Přeslavem zastavili tři jezdci své frkající koně.

„Copak máte?“ zeptal se jich Prostěj.

„Asi jsme nalezli brod.“

„Skvělé, chlapci,“ usmál se konečně králův syn. „Jestli je tam opravdu brod, věnuji každému z vás dvorec a deset otroků k tomu.“ Kněz Kaich se zachmuřil. Jestli mu něco na jeho moravských pánech vadilo, pak především to, že i nadále používali otroky jako nějací pohané. Marně jim s arcibiskupem Metodějem vysvětloval, že i otrok je Božím tvorem a nedá se s ním kupčit jako s nějakou věcí. Ale stačilo, aby na trh do Starigradu nebo Veligradu přitáhli židovští obchodníci s kolonou těch nešťastných bytostí a kdejaký velmož, třebaže předtím pilně docházel na mše a kázání, si chtěl koupit nějakého statného sklavského sluhu nebo půvabnou avarskou milostnici. Ba ani Wiching, ta věš v kožiše, ohánějící se stále franským králem Karlomanem, na tom nic nezměnil.

„Beru tě za slovo, kníže,“ usmál se sebevědomě jeden z jezdců.

„Jen aby mezi těmi otroky byla i nějaká mladičká otrokyně! Už mě všechno svrbí!“

„Však se dočkáš,“ odbyl ho Přeslav. „Jen co dobudeme Gradec, budeme mít každý krásných Češek, co budeme chtít!“

V té chvíli si králův syn vzpomněl na otcovu první ženu, Svatožiznu, matku jeho nejstaršího bratra Mojmíra. Říká se, že prý byla krásná. Ani Hildegarda, druhá Svatoplukova manželka a Přeslavova matka, nepobrala tolik krásy. A přitom to byla franská šlechtična. To Svatožizna byla Češka, dcera českého knížete. Měla prý mírně nazrzlé vlasy, ale ne příliš, zelené oči a postavu jako laň. Krása však nebyla její jedinou předností. Svatopluk si od svatby s ní sliboval připojení Čech k Moravě, byť tím pozlobil franského krále Ludvíka. Frankové si totiž také dělali na Čechy zuby. Kdysi dobyli hradiště pohanského knížete Vistracha, jednoho z českých lechů, a vynutili si od zdejších pohanů pravidelné poplatky ve stříbře a tučných volech. Čechové sice před pádnými franskými sekyrami slibovali všechno možné, ale jak už to tak mívají ve zvyku, nic ze svých slibů nemysleli vážně. Čtrnáct zdejších lechů, kteří se tady u Moldavy ve vládě střídají (podivná zvyklost!), se sice nechalo v Řezně pokřtít, ale jen co se vrátili domů, zase dál obětovali Perunovi, Svarožicovi, Triglavovi, Radegastovi, Velesovi a Moraně a poslouchali své kouzelníky a žrece.

Nejinak se, Bohu budiž žalováno, vedlo Přeslavovu otci. Svatožiznu k němu na Moravu prý vypravili s mnoha dary. Jenže cestou je prý někde v pomezních lesích přepadli Frankové a všechno jim pobrali. Věřte tomu, jestli chcete! Spíš je pravdě podobnější, že Svatožizně nedali nic, proč by taky, a pak se na Franky prostě vymluvili. Nicméně Svatopluk se s ní i přesto oženil a učinil ji moravskou královnou. Svatbou měla být spojena Velká Morava s Čechami a Češi měli na důkaz tohoto spojenectví pravidelně platit Moravanům daň z míru. Ale když krásná Svatožizna při porodu Mojmíra zemřela, vzkázali lechové od Moldavy, že spojení neplatí, že do Veligradu dál nic odvádět nebudou a Čechy patří jen jim a jejich čertovským bohům, tedy Perunovi, Svarožicovi, Triglavovi, Velesovi a Moraně.

„Podívej, kníže!“ ukazoval jeden z mužů, co objevili přechod přes řeku, místo, kde Moldava protékala kolem asi čtyř ostrovů zarostlých vrbami a rákosím. Z jednoho z nich se s křikem vzneslo hejno kachen přímo proti obloze zrůžovělé od zapadajícího slunce. Přeslava napadlo, že by to byl krásný kout země, ovšem to by tady někde nesměli číhat Češi. Pak se za svůj nápad zastyděl. Vždyť něco takového před ostatními Moravany ani nemohl vypustit z úst. Kraj posuzovali podle bohatství zvěře, podle ryb v řekách, podle vzrostlých buků v lesích, podle hojnosti divokých včel, podle úrodnosti půdy nebo také podle toho, zda tu bylo dost kamene obsahujícího železo. Cožpak s železem, s tím dokázal šikovný kovář nevídané věci. A co takhle zlatý písek? Prý i toho je v Čechách dost. Ale až tam někde v končinách na poledne. Povídat však někomu o kráse růžové oblohy a křivce ptačího letu? Cožpak je to k jídlu? Cožpak se za to dá něco koupit? To v Přeslavově hlavě straší jeho íránští předci. Vždyť prý, jak mu to říkával jeho otec, patřívali do rodiny perských králů či šáhů. Ti ve svých palácích jistě měli na krásu čas a uměli ji ocenit.

„Tak se předveďte, bojovníci!“ vyzval tři nedočkavé Moravany a ti se chutě pustili na koních do řeky. Jeden z nich, Chrs, mladý krasaveček a dědic velkého dvora, trochu zavrávoral pod prvním náporem vodního proudu. Zbylí dva však říční rameno rychle překonali a už se jejich koně drápali na první z ostrovů. Z rákosí odtud s křikem a máváním křídly vystřelily vyplašené kachny. Pak jezdci zmizeli mezi stromy a vzápětí je následoval i opožděný Chrs.

„Pustíme se za nimi?“ zeptal se s naléhavostí v hlase Prostěj.

Přeslava však cosi varovalo. Jakýsi smysl navíc, snad zděděný po dávných Sasánovcích, který jim umožnil tak dlouho vládnout v jedné z nejmocnějších říší světa. „Počkej,“ gestem ruky zastavil nedočkavého Prostěje a ostatní muže.

„Je to dobré,“ hulákal Kuděj, další z trojice, která se tak odvážně pustila přes Moldavu. V té chvíli je uviděli i muži na břehu, jak opustili první ostrov a vydali se k druhému ostrovu v řece. Teď byl proud o poznání prudší a zdálo se jim, že říční koryto hlubší. Koně se marně snažili kopyty opřít o dno, voda je poponesla kousek dál, Kuděj se v čele trojice ze všech sil snažil pobízet svého oře, ale ten stejně statečně bojoval i bez popohánění svého pána. Konečně znervóznělý kůň pocítil pod nohama pevnou zem a vší silou zabral. Bojovníci na břehu sledovali, jak první z trojice vyjíždí na druhý ostrov. Už se značně zešeřilo, Kaicha napadlo, že by bylo dobré se někde uložit na noc. Jakou má tohle večerní dobrodružství cenu? Co chce ještě dnes ten bláznivý Přeslav dobývat? I když teď skutečně najdou vhodný brod, stejně se nestihnou za světla všichni přestěhovat na druhý břeh. Vždyť je jich celkem dobrá tisícovka!

Kuděj se zahleděl do potemnělého nitra ostrova. Zazdálo se mu, že se před ním cosi zalesklo. Pak i přes hukot vody uslyšel nějaký šramot. To bude asi kachna nebo husa, napadlo ho. Náhle něco zasvištělo a Kuděje se dotkla smrt, aniž by na ni vůbec pomyslel.

„Ach, Bože!“ zvolal kněz Kaich, který i na dálku první pochopil, co se stalo. Další šípy zasáhly Chrse a zbývajícího z trojice průzkumníků. Muži, kteří je ze břehu sledovali, strnuli a tázavě se podívali na Přeslava. Kníže sešklebil obličej do strašlivé grimasy, sáhl pravicí ke svému boku a vytrhl meč z pochvy.

„Vzhůru, na ně!“ zvolal co nejhlasitěji a jeho bojový křik zazněl ze stovek dalších hrdel. Celé údolí náhle ožilo strach nahánějícím jekem. Jezdci se s povykováním, brod nebrod, hrnuli do Moldavy, motali se v říčním proudu, odolávali náporu vody, napínali luky a na druhý ostrov se vzápětí snášel déšť jejich šípů.

„Na ně!“ křičel Přeslav, neohroženě vedl svého koně řekou a pravou rukou přitom mával nad hlavou mečem. Několik jezdců zmizelo ve vlnách, ale znovu se celí mokří vynořili a usilovně se snažili i se svými koňmi dostat na první z ostrovů. Slunce mezitím zcela zapadlo. Na údolí Moldavy padl stín, ale Moravané toho nedbali, prali se s říčním proudem a ze všech sil pospíchali za svým vůdcem.

Anděl z Gradce

Boj byl krátký. Čeští lučištníci, skrytí na druhém z ostrovů, se pokusili ujet na člunu, ale šípy vystřelené z moravských luků je přesto dostihly. Než se na údolí snesla úplná tma, byl člun dostižen a zranění muži v něm rozzuřenými Moravany vytaženi na břeh.

„Zadržte!“ volal vodou zmáčený Přeslav, plechová přilba mu sklouzla do čela a drátěná košile svírala jeho mohutné tělo jako okovy. „Nezabíjejte je!“ křičel na Prostěje a ostatní, kteří chtěli zraněné Čechy dobít těžkými franskými sekyrami.

Málem už bylo pozdě. Z pěti českých záškodníků měli už tři pádnými ranami oddělené hlavy od trupu. Ti už nic neřeknou. Jen dva dosud žili, měli krví zalité tváře a těžce oddychovali. Hlouček Moravanů je vší silou tiskl k zemi, ačkoliv to bylo zhola zbytečné. Ti dva by se jistě o útěk nepokusili. Vždyť ani nebyli schopní se postavit na nohy.

„Zapalte pochodně!“ velel Přeslav. Kdosi přinesl v kožené torně uschovaný suchý troud a pokusil se vykřesat jiskru. Kníže však nečekal na oheň, surově kopl do jednoho z českých bojovníků a houkl na něj: „Mluv, ty zkurvysynu! Kde jsou ostatní?“

Oslovený s námahou pootevřel ústa a podíval se na Přeslava. Jeho vousatý obličej byl pokryt maskou z bláta a krve, takže vypadal spíše jako nějaký strašný bůh války než jako člověk.

Přeslav se k němu sklonil a uchopil ho pod krkem, jako by ho chtěl uškrtit.

„Vyliž si…“ heknul zraněný Čech a vzápětí mu kníže zasadil ránu pěstí přímo do rouhavých úst. Pak se na něj vrhli Prostěj a Svinata a zahrnuli ho nevybíravými kopanci.

„Počkejte,“ zadržel je kníže, uchopil první ze zapálených pochodní. Přidržel ji českému bojovníkovi těsně před očima. Skoro už bylo cítit, jak se mu škvaří obočí a blátem slepené vlasy.

„Tak co, už sis to rozmyslel? Řekneš nám, kde jsou ostatní?“

„Všechny vás pobijeme, moravští proklatci!“ ulevil si zraněný a vzápětí všichni kolem ucítili pach spálených vlasů a kůže.

Zatímco se první Čech svíjel bolestí, Přeslav přešel ke druhému zadrženému. Posvítil mu pochodní do tváře, ale tentokrát už bylo pozdě. Muž sice ještě chrčel pootevřenými ústy, ale oči měl zavřené. Kníže do něj kopl, český bojovník však na to nijak nereagoval.

„Ten už nic neřekne,“ zachmuřil se Prostěj. „Škoda.“

Přeslav ještě chvíli zamyšleně hleděl do sinalé tváře druhého Čecha. Kdyby tak věděl, co na ně chystají. Těch pět, to nebyli nějací rybáři, ale dozajista válečníci. Jejich druzi zatím někde připravují past. Teď, když na kraj padla noc, může nebezpečí číhat kdekoliv. Za každým stromem či keřem se může skrývat válečník ozbrojený lukem či oštěpem. Kdyby alespoň věděl, kolik jich je, zda jim mohou se slabou tisícovkou jezdců vůbec vzdorovat. Přeslav ani na chvíli nepochyboval o tom, že otec by si dokázal poradit. Jenže ten je teď kdovíkde, nejspíš někde na Visle šíří s Metodějem křesťanství mezi Vislany. Tak jak se šířit má: nejdříve meč a oheň a pak svěcená voda a slovo Boží!

„Pověste ty dva!“ rozkázal konečně a Moravané se s nadšením chopili těžce zraněných Čechů, zvedali jejich bezvládná těla a na krk jim vázali smyčky.

„Počkej, kníže! Napřed bych je měl pokřtít, ať nezemřou jako pohané.“

„Proč? Pohané jsou, tak ať skončí v pekle!“ odsekl Přeslav. „Raději teď pohřběme naše.“

Však už je přinášeli. Kuděje, který zrádnou střelou padl jako první, mladého Chrse a toho třetího, Vracena. Kníže jim každému sliboval dvorec a deset otroků k tomu. Teď jim bude stačit jen obdélník cizí nepřátelské země. Chlapi zatím pro ně kousek nad břehem hloubili společný hrob. Jen docela mělký, jen aby dravá zvěř nemohla na jejich těla. Nad hrob bude třeba vztyčit alespoň dřevěný kříž, ale snad později, teď už je na to příliš tma. Kaich zamumlal latinskou litanii a vykropil mělkou jámu v zemi. Uložili je s krátkou modlitbou a v duchu přemýšleli, zda podobně brzy neskončí sami. Jen Přeslav si takové úvahy nepřipouštěl. Jeho úkolem bylo porobit Čechy, vnutit jim mír, za který budou muset platit. Obřadně poklekl před hrobem, tak jak to viděl u svého otce, pak hodil kus hlíny na do plátna zabalené tři mrtvoly. Uložili je do země beze zbraní, však se jim budou ještě hodit. Kuděj sice neměl meč, zato krásně zdobenou dýku. Tu po něm dostane někdo z mladých chlapců, snad Česlav nebo Znoj. Loučili se se svými mrtvými a na místě nechávali dva oběšence a tři hlav zbavené mrtvoly. Vlci budou mít ještě této noci hody. Netušili, že je pozorují i jinačí než jen vlčí oči. Netušili, že keře a stromy mají své neviditelné duchy, kteří jsou ve střehu. Snad jen Přeslav s instinktem dávných íránských válečníků vycítil nebezpečí. Teď popoháněl své muže: „Na koně, nezdržujte se!“

„Ale kníže, je noc, čas odpočinku,“ zaprotestoval Kaich.

„Mlč, kněže! Jsme bojovníci a musíme být stále připraveni na boj!“

Kněz odevzdaně sklonil hlavu a pomalu se vydrápal na hřbet svého hnědáka. Moravská jízda se dala do pohybu, černé stíny jeden za druhým, někteří se zářícími pochodněmi v rukách, postupovala po proudu Moldavy. Včele jel sám Přeslav, ruku na jílci svého meče. Opatrně se rozhlížel kolem sebe, světla pochodní se leskla na černé vodní hladině, stromy a jejich větve vrhaly strašidelné stíny, vypadalo to, jako by projížděli nějakým čarodějným hájem. Kdesi zahoukal sýček, ale také to mohl být signál některého českého bojovníka. Muži byli unavení. Měli za sebou už dlouhou cestu a také přechod přes Moldavu jim vzal hodně sil. Kdesi nahoře nad vrcholky stromů zahlédli světlo.

„Co to je?“ otázal se Prostěj.

„Snad žiži,“ odpověděl Přeslav.

„Žiži?“

„Posvátný oheň Čechů.“

„Oni ti pohané uctívají oheň?“

„Co je na tom divného?“ odsekl kníže.

„Mí íránští předkové také uctívali oheň. A jistě i Moravané před přijetím svatého křtu.“

„Ba, je to tak,“ souhlasil kněz Kaich. „Oheň je mocný živel, oheň vše stravuje, ale také dává světlo a život. Není divu, že ho nevědomé národy uctívají jako boha.“

Koně podrážděně zafrkali. „Vsadím se s vámi, oč chcete, že tady někde číhají ti Češi,“ ozval se Přeslav a pravou rukou se znovu dotkl své zbraně.

„Pochybuji, že by se po tmě odvážili zaútočit. Jen se, kníže, ohlédni, co nás je. Tolik jezdců tady ještě nikdy neviděli pohromadě.“

„Jenže právě teď nás mají jako na talíři.“

„Vždyť by se potmě pobili mezi sebou!“

„Když myslíš…“

Češi skutečně zpovzdálí sledovali průvod Moravanů. Ve světle pochodní zírali za keři a ve větvích dubů na jejich pádné meče, dlouhé oštěpy a mohutné franské sekyry. S posvátnou bázní hleděli na dlouhý zástup mužů na koních. Jistě jich bylo víc než hvězd na nebi a písku v řece. Však je bůh Svarožic před válkou s Moravany varoval. Jeho posvátný bílý kůň odmítl překročit dva zkřížené oštěpy a to bylo pro žrece varováním. Vladyka Strojmír sice chtěl bojovat, ale starší mu to rozmluvili. „Až přijde čas, Moravany vyženeme.“ A u toho zůstalo. Teď se skrývali v lesích a čekali na vhodný okamžik, kdy jim budou bohové nakloněni. Teprve k ránu přikázal Přeslav, aby se vojsko zastavilo a odpočinulo si. Však už musel být Gradec blízko. Až ho dobudou, stanou se pány Čech, nebo alespoň údolí Moldavy.

„Ať kolem rozestaví hlídky!“ nařizoval kníže Prostěji a Svinatovi a ti objížděli všechny ostatní. Na ploché zakřivené louce sesedali muži z koní, rozdělávali ohně a balili se do houní. Na východě svítalo. Tam daleko, kde byla země moravská, vycházelo slunce.

Znoj vytřel svého koně do sucha, pak ho plácl po hřbetě, aby se šel napást. Přemýšlel, má-li se uložit k spánku nebo se jen na chvíli natáhnout do trávy. Vždyť kdo ví, kdy je ti kdesi se skrývající Češi napadnou! Nakonec ho zmohla únava a stejně jako mnozí jeho druzi s vakem pod hlavou usnul.

Nespal však kníže Přeslav. Stále ho jakýsi vnitřní neklid popoháněl kupředu. Věděl, že Gradec nemůže být daleko. Doufal, že právě v něm se shromáždily všechny oddílů Čechů a věřil, že se je podaří vylákat ven, protože na volné planině nebudou mít proti jeho jezdcům většinou opěšalí protivníci šanci. Co kdyby smalou skupinkou druhů zatím vyrazil napřed a na vlastní oči se přesvědčil, jak se věci mají? Ale co když právě na to ti proklatí Češi čekají? Co když pak vlákají jeho skupinku do pasti a pobijí je? Přeslav se však nebál. Jednak měl pro strach uděláno, a pak, roky pěstované vědomí, že je potomkem íránských králů a franských velmožů v něm vyvolávalo jakýsi pocit nadřazenosti, ba pohrdání smrtí. Na válečném tažení se to nijak neprojevovalo, ke svým spolubojovníkům se choval přátelsky a nevyžadoval od nich přehnanou úctu. Zato do boje se vždy vrhal jako první a strhával ostatní svým příkladem. Vyplývalo to z jeho závazku k tradici předků, k odkazu, který mu, stejně jako jeho bratrům, Mojmírovi a Svatoplukovi mladšímu, vštěpoval královský otec do paměti.

Pokynem ruky přivolal opodál postávajícího Prostěje: „Předávám ti teď na čas velení. Zajedu se podívat dál ke Gradci, jak to tam vypadá.“

„Neriskuješ zbytečně, kníže?“

„Neboj se. Vezmu si sebou pár zdatných chlapců. Co by se nám mohlo stát?“

„Co když právě na to Češi číhají?“

„No a? Vždyť Hospodin je s námi, jak by řekl Kaich, kdežto oni jsou jen pohané, co uctívají kameny a háje.“

„Když myslíš,“ povzdechl si Prostěj. Věděl, že když si Přeslav něco vezme do hlavy, hned tak neustoupí. „Mám ti vybrat vhodné muže?“

„Vyberu si jich pár sám. Určitě vezmu Svinatu. Je na něho a jeho pádný meč vždycky spolehnutí. Určitě vezmu Dragomíra, Nemoje a Tase.“

„Vezmi si jich raději víc. Počkej, půjdu je vzbudit. Tas je na hlídce, a tak ho musím někým nahradit.“

Od řeky stoupala mlha. Přeslava napadlo, že se jim to bude hodit. Jestli Češi číhají někde v okolí, v mlze se jim snáze ztratí a pak, na koních budou daleko rychlejší než oni. Asi dvacítka jezdců v čele s knížetem vyrazila po stezce spíše prošlapané vysokou zvěří než lidmi. Větve vrb se jako pařáty nějakých bájných příšer proti nim natahovaly z mlhy, kterou jen zvolna prosvěcovalo vycházející slunce. Nastával nový den, který rozhodne o vládě Velké Moravy nad touto končinou. Přeslav si nedělal žádné starosti s tím, že nemá tak velké vojsko jako jeho otec. I s tou tisícovkou jezdců si s těmi odrbanými sedláky, pasáky a rybáři poradí. Jsou jako vrabci, když se po nich oženeš, rozprchnou se na všechny strany a čekají, jak se to vyvine. S nimi si přece on, pyšný Marahari, nemusí dělat starosti. Klapot jejich koní nebylo v mechu takřka slyšet, ozývalo se jen jakési přidušené mlaskání, jak kopyta dopadala do mechu. Vysoko nad jejich hlavami se rozkřičeli ptáci, ale nebyli vyplašení, spíše jen vítali nadcházející ráno.

Přeslav, Svinata, ani nikdo další z celého oddílu ovšem netušili, že na vzdálenost jen několika koňských délek od nich leží přitisknut ke kůře stromu zvěd českého vladyky Strojmíra. V té chvíli zalitoval, že s sebou nemá luk a šípy. Jistě by dokázal pár z těch domýšlivých Moravanů poslat k Moraně, bohyni smrti. Jenže všechny by nepostřílel a ti zbývající by s ním udělali rychlý konec. Dobře včera večer viděl, jak dopadlo pět lučištníků z prostředního ostrova v Moldavě. Tři rovnou těmi strašnými franskými sekyrami zkrátili o hlavu a zbývající dva oběsili. Brrr! Odlepil se od stromu, neslyšně sešplhal do mechu a rychle zmizel v mlze. Musí podat zprávu vladykovi. Moravané se zjevně rozdělili, ten vysoký s kovovou přilbou a v drátěné košili, nepochybně nějaký předák nebo vojvoda, jede teď s menším skupinou směrem ke Gradci. Netuší, že pokud vyhledává boj, je to zbytečná cesta. Teď bude důležité využít momentu překvapení. Zvěd zatím doběhl k řece, hbitě se vyhoupl na silnou dlouhou větev vrby a z ní sklouzl do vody. Byla sice teď po ránu ještě studená, ale bojovník toho nedbal a mocnými tempy plaval přes Moldavu.

Sluneční paprsky zatím rozptýlily mlhu a Přeslavovi jezdci nyní projížděli otevřenou krajinou, kde byli vidět jako na dlani. Kdyby je chtěl někdo zaskočit, nemohl by si vybrat vhodnější okamžik. Kníže věděl, že hodně riskují, a pobídl koně ke cvalu. Ostatní muži ho napodobili. Cesta se už dávno nepodobala pěšince, po níž chodívají srnky a jeleni pít. Spíše byla prošlapaným a proježděným úvozem, v němž byly znát stopy lidí, koňů i kol povozů. Začínala strmě stoupat vzhůru a po chvíli se před očima Přeslava a jeho lidí v dálce objevily mocné valy zakončené palisádami, brána střežená dvojicí dřevěných věží a za ní střechy srubů, nad nimiž stoupal dým. Gradec měl daleko do podoby výstavných moravských měst, jako byly Starigrad, Veligrad, Novigrad, Dovina či Nitrava, ani se nepodobal pevnosti Vindoboně nebo kamennému Řeznu, městu franských biskupů. Bylo to jen hradiště, zbudované z mocných klád a dusané hlíny. Možná o něco mohutnější a rozlehlejší než jiné, ale Přeslav neznal ani Budeč, ani Tetín, ani Kouřim, ani jiné hrazené sídlo českých lechů, a tak neměl srovnání.

Povolil koni otěže a zvolnil jízdu. Chtěl se dostat ke Gradci co nejblíže, ale zároveň věděl, že podstupuje nemalé riziko. Kdyby teď někdo za palisádami hradiště zavelel k útoku, neměli by proti stovce pěších útočníků šanci. Přeslav však byl hnán svou zvědavostí dál a dál. Pátravě sledoval dění na palisádách, ale k jeho údivu se nikde nic nepohnulo. Čekal, že se alespoň rozštěkají psi, že uslyší bučení krav, řehtání koní, vůkol však bylo ticho. Jako by celé hradiště vymřelo. Jen kouř stoupal vzhůru střešními otvory srubů, snad si tam někdo připravoval oběd nebo přikládal pod kovářskou výheň.

„To nemá cenu,“ ozval se za Přeslavovými zády Svinata.

„Co nemá cenu?“ opáčil kníže.

„Přibližovat se k hradišti tak blízko. Tady už nás mohou zasáhnout svými šípy.“

„Mohou,“ souhlasil Přeslav. „Ale, jak vidíš, Svinato, dosud ani nevystřelili. Zřejmě se krčí za těmi palisádami a jsou podělaní strachy.“

„Myslíš? A proč se neozve ani pes? Že by jim všem zavázali tlamy? Proč nezabučí kráva, nezamečí koza, nezařehtá kůň…“

„Proč, proč, proč…“ vpadl mu do řeči Přeslav. „Vím já? Musíme to vyzkoušet!“ A pustil se rovnou k bráně hradiště. Jeho muži ho opatrně následovali. Kníže se po nich ani neohlédl a dojel až těsně k bráně. Všude bylo ticho. Dokonce nikde v okolí ani nezapípal pták. Slunce už stálo vysoko na obloze a vypadalo to, že snad v Gradci všichni usnuli a nikoho nepostavili na hlídku. Pěkná metropole Čech!

Přeslav se zastavil před bránou, vytasil svůj meč a zvolal:

„Hola hou, kde jste kdo? Kdo přivítá moravského knížete?“ Náhle cosi zasvištělo a těsně vedle Přeslava prolétl šíp.

„Kryj se, kníže!“ vzkřikl Dragomir a pátravě se rozhlédl, odkud kdo vystřelil. Na okamžik spatřil ve věži čísi zlatovlasou hlavu.

„Á, támhle je nějaký zlatohlávek,“ zvolal Svinata, strhl ze zad svůj luk, hbitě vložil šíp do tětivy a zamířil tím směrem.

„Raději vyrazte ta vrata,“ poroučel Přeslav.

„Na to je nás málo,“ namítl Tas.

„Chcete tady snad shnít, nebo zapustit kořeny?“ popichoval je kníže a sám hned šel příkladem. Seskočil z koně a opřel se o těžká dubová vrata tu a tam pobitá plechy. Dragomir, Nemoj, Tas a všichni ostatní se okamžitě přidali. Svinata, nedbaje šípů neznámého střelce, se po trámech vyšplhal až nahoru na bránu. Když už byl takřka na druhé straně, ucítil, jak ho cizí mocné paže táhnou dolů. Otočil se a spatřil nesmírně vysokého chlapíka, jehož podoba ho doslova ohromila. Byl to muž zcela nepodobný drobným hnědovlasým nebo nazrzlým Čechům, v nichž kolovala ještě keltská krev, stejně tak tmavovlasým Moravanům s širokými tvářemi nebo drobným Avarům snědých obličejů a s vlasy jak havraní křídla. Dokonce i urostlí Marahari byli vedle něj malí, nemluvě už vůbec o Francích. Cizinec byl delší než to nejdelší kopí a široký v ramenou, že by se za ten největší štít neschoval. Vlasy mu zářily jako zlaté a oči měly barvu pomněnek. Byl do půl těla nahý, pod nápadně bledou kůží se rýsovaly mocné svaly, a přitom jeho protáhlá tvář byla mírná, ba usměvavá. Svinata si při pohledu na něj uvědomil, že tak nějak si představuje nebeského anděla. Bezděčně chtěl před ním pokleknout a pomodlit se, jak je to učil arcibiskup Metoděj. A ta chvilka zaváhání ho málem přišla draho. Cizinec podobný andělovi ho jen tak jednou rukou odtrhl od trámů brány a z výše pustil na zem. Svinata s heknutím dopadl na ploché kameny, jimiž byla vydlážděna cesta na druhé straně, a hodnou chvíli nemohl popadnout dech. Zlatovlasý cizinec k němu rychle sešplhal a zeptal se ho slovansky s podivným přízvukem:

„Jsi v pořádku, pane? Nezlomil sis nic?“

Než byl Svinata schopen odpověděl, už přelézali bránu ostatní Moravané a s napřaženými meči se sápali na zlatovlasého obra.

„Pánové, ale já nemám zbraň.“

Obr zvedl obě prázdné ruce, široce se usmál a odhalil své nápadně bílé zuby.

Přeslav zahanbeně zastrčil meč do pochvy a zeptal se cizince:

„Kde jsou ostatní Češi?“

„Nejsou tady. Odešli už před nocí.“

„Tedy včera?“

„Budiž po tvém, včera.“

„Gradec je zcela prázdný?“

„Jak říkáš, pane. Prázdný.“

„A co ten kouř.“

„To já jsem rozdělal ohně, aby to vypadalo, že jsou zde lidé.“

„A ty jsi po nás střílel z luku,“ zamračil se Přeslav.

„Nechtěl jsem nikoho zabít. Chtěl jsem vás jen odehnat. Poručili mi, abych střílel, a tak jsem střílel.“

„Kdo ti to poručil?“

„Můj pán.“

„Kdo je tvým pánem?“

„Vladyka Strojmír.“

„Ty nejsi svobodný muž?“

„Ne, já jsem otrok.“

Svinuta se zatím namáhavě sbíral ze země a upřeně stále hleděl na cizince.

„V první chvíli mě napadlo, že vidím anděla.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Přeslav. „Když Metoděj hovoří o strážcích nebes, líčí je jako zlatovlasé a modrooké urostlé muže s plamennými meči.“ Kníže se otočil k cizinci a s jistým ostychem se ho zeptal: „Nejsi náhodou anděl?“ Hned si pomyslel, že je to pořádně hloupá otázka. Popravdě i ostatní Moravané byli podobou neznámého otroka poněkud zaskočeni.

„Ne,“ odpověděl mu cizinec. „Jak jsem řekl, celý svůj život jsem otrokem.“

„A odkud jsi?“

„Mí rodiče prý přišli z končin na půlnoc odtud, kde je velká spousta vody.“

„Myslíš moře?“

„Nevím, jak se tomu říká. Je tam prostě moc vody. Prý jsem původem Viking.“

Přeslav kývl, dobře věděl z vypravování kupců o statečných a nebezpečných Vikinzích či Normanech, kteří jsou pány půlnočních moří a země zvané Thule. Pátravě se na vikingského otroka podíval, byť přitom musel zvedat hlavu, a ještě se zeptal: „Jak se jmenuješ?“

„Říkají mi Prag.“

„Divné jméno,“ poznamenal Dragomir.

Knížete však cosi napadlo. „Říkáš, že Gradec je zcela prázdný?“

„Tak. Prázdný.“

„Rychle do sedel! Je to lest. Ty,“ Přeslav ukázal na Praga, „jsi odteď můj otrok. Pamatuj si to. Jsem totiž mocnější kníže než tvůj dosavadní pán. Tas tě vezme na koně. Vy,“ otočil se na Dragomira a Nemoje, „rozmetáte ohně ve srubech a zapálíte hradiště. Gradec musí shořet na prach. A pak pospíšíte za námi. Je zapotřebí včas varovat Prostěje a ostatní. Češi na ně bezpochyby zaútočí, jestli už se tak nestalo.“ V duchu si vyčítal svoji nedočkavost a touhu být co nejdříve v Gradci. Zatím tam narazili jen na tohoto podivného a zřejmě i trochu slaboduchého otroka. A ten proklatý Strojmír může mít navrch. Ne, to nesmí dopustit! Přeslav se už ani neohlédl po ostatních, popohnal koně do trysku, a co nejrychleji se vracel do moravského ležení. Jeho oddíl pospíchal za ním, jen Tas, který měl za sebou na koňském hřbetě toho těžkého plavovlasého kolohnáta, se za ostatními opožďoval. I Dragomir a Nemoj, kteří se zdrželi zapalováním srubů a palisád, ho předjeli. Zatím se za jejich zády z Gradce valila oblaka šedého kouře. Největší sídlo českého knížete hořelo.

Česká lest

„Probuď se, honem se probuď!“ lomcoval strážný s Prostějem. Moravský velmož se posadil a protřel si oči. Na jazyku měl otázku

„co se děje“, ale už ji nestačil vyslovit. Jediný pohled mu stačil, aby pochopil situaci. Ze všech stran se ozýval štěkot psů a shůry se do něj mísil křik ptáků. Nejméně polovinu oblohy zakrývali vypuštění dravci, cvičení jestřábi a sokoli.

„Na koně,“ zavelel. „Do zbraně!“ Jedině v případě, že by se celé jízdní vojsko zformovalo v bojový útvar, měli naději na úspěch. Ale většina náhlým hlukem vyplašených koní se rozeběhla kdovíkam. Nezbývalo, než aby se alespoň zbytek seřadil k rychlému protiútoku a ostatní, jejichž čtyřnožci utekli do lesa, budou muset bojovat jako pěšáci. Rozhlédl se po svém hřebci, nikde ho však neviděl. Naštěstí poblíž spatřil něčího hnědáka přivázaného k uschlému stromu. Odvázal ho, nezdržoval se jeho osedláváním, vyhoupl se mu na hřbet a s výkřikem „za mnou“ zamával obnaženým mečem a pobídl koně ostruhami. Ti muži, kteří dokázali chytit své koně, ho následovali.

„Vy, kteří nemáte koně, připravte si luky a rozestavte se k obraně. My se pokusíme prorazit.“

Prostěj však nemusel svým bojovníkům nic radit, sami dobře věděli, co mají dělat, aby obstáli v boji na život a na smrt. První ze smečky strašných bojových psů, spíše ještě polodivokých vlků, se už s vrčením a vyceněnými zuby vrhali na nohy koní. Ti se před nimi bránili kopáním a úskoky, kdežto jezdci se po nich oháněli meči a oštěpy. Zároveň se však shůry s hrozivým máváním křídly snášeli draví ptáci. Vojsko Moravanů bylo v té chvíli zcela rozvráceno. Muži nevěděli, zda se mají dříve bránit před psími zuby nebo před zobáky a pařáty jestřábů a sokolů. Navíc se v té chvíli proti nim z lesa vyřítili divoce pokřikující čeští bojovníci. Jen nemnozí jeli na koních, většina běžela po svých a mávala přitom těžkými železnými palicemi, oštěpy a sekyrami.

Takřka zároveň se na zaskočené Moravany snesl déšť šípů. Jeden z nich se zabodl Prostějovi do levého ramene. Velmož zkřivil obličej bolestí, přehodil si meč do levé ruky a pravačkou šíp vší silou vyrval ze svého těla a odhodil na zem. Z rány se sice valila krev, jenže teď nebyl čas se zdržovat jejím ošetřováním. Pobídl koně a vyrazil proti útočícím Čechům. Nejdříve se doslova srazil s jakýmsi významným bojovníkem jedoucím na těžkém koni, který se spíše hodil k tahání vozů než do války. Muž držel před sebou dřevěný, kůží potažený štít a oháněl se velkou sekyrou. Prostěj využil skutečnosti, že jeho hřebec byl lehčí a tím pádem rychlejší a mrštnější. Vyhnul se přímému střetu, hbitě projel za českého jezdce a ze strany mu zasadil ránu mečem. Byl to hrozný úder, doslova jím protivníkovi usekl pravou ruku i se sekyrou. Muž bezvládně sklouzl ze hřbetu koně, který se zatím hnal dál a vláčel svého jezdce, který zůstal nohou zaklesnut ve třmeni, za sebou. Hlava nebohého Čecha přitom opakovaně narážela na zem, až se jeho obličej změnil v jednu krvavou placku.

Ale to už Prostěje obklopilo několik nepřátelských pěšáků s dlouhými oštěpy a snažili se probodnout trup jeho koně. Moravan se pokusil využít své výškové výhody a rozehnat je svým mečem, jednoho sice zasáhl a takřka mu rozpoltil lebku, leč ostatní uskočili a využívali délky svých oštěpů. Prostěj bil kolem sebe naprázdno a nedokázal svým protivníkům zasadit byť jedinou ránu. Pak jeden z Čechů obratně mrštil oštěpem tak, že strefil jeho nohu. Prostěj hlasitě zařval a v první chvíli se mu doslova zatmělo před očima. Snažil se nepustit svůj meč, ačkoliv ho bolest zcela ochromovala. Prostějův kůň však vycítil, že není pevně ovládán a vyplašený českými bojovníky, jejich psy a dravými ptáky, se vzepjal na zadní nohy a shodil jezdce na zem. Padající velmož si koutkem oka si stačil všimnout, že části jeho druhů se podařilo proniknout skoro až k řece. Alespoň že tak. Snad se tady úspěšně přebrodí, napadlo ho. Pak ucítil další ránu a meč mu vypadl z ruky. Ještě v poslední chvíli zaslechl hlasitý křik a poznal v něm Přeslavův hlas. Kníže se vrátil… To byla poslední myšlenka moravského předáka Prostěje. Další rána oštěpem mu mířila přímo na srdce.

Přeslav, když spatřil situaci, v níž se ocitli Moravané, mocně vzplanul vztekem a hněvem. „Bijte je! Zabíjejte je!“ křičel ze všech sil a hnal se do místa největších bojů jako vichr. Jeho kůň nelítostně skopával psy, do jeho štítu se ve chvilce zabodlo asi deset českých šípů. Nic však nemohlo nejmladšího Svatoplukova syna zadržet. Dvacítka jeho mužů se valila za ním a její nečekaný vpád na bojiště vyvolal v první chvíli v řadách Čechů zmatek. Ostatní Moravané, až dosud marně vzdorující českému útoku, se rovněž vzchopili a začali nepřítele zatlačovat. Rozpoutal se krutý boj muže proti muži.

Přeslav si stačil koutkem oka všimnout, že už dorazil také Tas vezoucí na svém koni vikingského otroka. Zlatovlasý Prag hbitě seskočil, jediným škubnutím mocných paží vyrval jednomu z českých bojovníků jeho železnou palici, rozmáchl se s ní tak lehce, jako by nic nevážila, a jedním úderem mu rozbil hlavu. Krev a mozek vysoko vystříkly a drobnými kapičkami pokryly Vikingovu nahou hruď. Ale ten už rozdával další a další smrtící rány jako nějaký stroj na zabíjení.

„Naše nezabíjej, Pragu!“ zvolal jeden z českých jezdců, který měl na sobě drátěnou košili a kolem prostovlasé hlavy čelenku z lesklého kovu. „Jsi můj otrok. Já jsem Strojmír!“

Ale Prag nedbal tohoto volání a rozháněl se dál těžkou palicí v řadách českých pěšáků. Zato Přeslav si všiml volajícího jezdce. Tak to je Strojmír, vladyka Čechů, blesklo mu hlavou. To je protivník pro něj! Musí ho stůj co stůj zabít nebo zajmout. Jednou ranou málem usekl nebezpečně dotírajícímu nepřátelskému zbrojnoši hlavu a na svém koni se vřavou probíjel dál a dál, oháněje se zakrváceným mečem na všechny strany. Už se ani nedíval, zda někoho přitom zasáhl, nebo ne. Všichni ti cizí muži byli jen překážkami na cestě ke Strojmírovi.

„Kníže, opatrně, nebo se dostaneš do obklíčení!“ varoval ho Svinata.

Ale jeho výkřik uslyšel také Strojmír a vyrazil Přeslavovi vstříc.

„Jen pojď, synu krále Svatopluka. Ukážu ti, jak bojují Češi.“

„Co se chlubíš? Vždycky vás každý porazil. Frankové, Bavoři, můj otec, jste slabí a zbabělí. Zabiju tě jedním plácnutím jako mouchu, nebo z tebe, ty pohane, udělám svého otroka,“ vysmíval se mu na dálku Přeslav a dál se mu probíjel vstříc.

„Měj rozum, kníže. Láká tě k sobě, aby tě zabil. Je jich víc a mají převahu. Copak to nevidíš? Stačí jedna rána oštěpem a dostanou tě.“ Češi vskutku znovu zformovali svoje řady a opět obkličovali zbylé Moravany. Z tisícovky jezdců už jistě nejméně stovka padla nebo byla zraněná. Většina ze zbývajících přitom přišla o koně. Přeslav se rychle rozhlédl a musel, ač zjevně nerad, uznat, že Svinata má pravdu. Nezbývá jim nic jiného než zachránit zbývající vojsko.

„Ustupujte k řece,“ velel. Otrok Prag celý pokrytý krví a vypadající v té chvíli jako nějaký strašný bůh pomsty, se zklamaně otočil. Zabíjení Čechů se mu zjevně zalíbilo. Nicméně jeho nový pán nařizoval ústup, a tak i on s těžkou železnou palicí začal couvat k řece.

Českých bojovníků však bylo jako kobylek, stále noví a noví vybíhali z lesa a snažili se překazit Moravanům ústup k Moldavě. Rána stíhala ránu, úder stíhal úder, krev tryskala z ran, muži křičeli hrubými hlasy, mrtví a ranění se na zemi mísili s mrtvými a raněnými koňmi a psy. Někteří živí už umdlévali a ledva stačili zvedat pravou ruku se zbraní, neustálé napětí a všudypřítomný pach krve v nich vyvolávaly děs. Mladý Znoj se musel chytit hřívy svého koně, aby nespadl, přitiskl se k jeho hřbetu a s hlavou skloněnou k zemi začal zvracet. Jen neúnavný Přeslav ještě řval hrůzyplný bojový pokřik, až z něho Čechům naskakovala husí kůže a raději mu ustupovali z cesty.

Moravští jezdci teď chránili vlastní pěšáky, tedy ty, kteří o koně přišli, aby se mohli co nejrychleji dostat k Moldavě. Jenže ta byla v těchto místech hluboká a těžko soudit, zda se všichni, kteří přežili boj, úspěšně dostanou na druhou stranu. Prag bil palicí do Čechů a pomalu a systematicky mezi nimi otevíral průchod pro své nové pány. Spolu s nimi se pak se zuřivým výkřikem vrhl do řeky, až voda vysoko vystříkla. Palici, která by ho táhla ke dnu, odhodil a mocnými tempy plaval na druhou stranu. Nedaleko od něj zápasil s proudem vody Přeslav na koni, dále Svinata, Dragomir, lehce krvácející Tas, Znoj a všichni zbývající. To je konec jeho pyšného vojska, hořce si uvědomoval Svatoplukův syn. Teď už budou jenom utíkat až k pomezním lesům.

Češi na břehu spustili vítězný pokřik. Mezi nimi se pýchou nadýmal Strojmír na svém koni. Souboje s knížetem Přeslavem se sice nedočkal, ale i tak mohl považovat celou bitvu za vítěznou. Jeho taktika neustálého ustupování a pak nenadálého přepadu slavila úspěch. Byť za cenu toho, že Moravané vypálili Gradec. Nevadí, nyní přenese své sídlo na Budeč, hradiště mnohem rozlehlejší než Gradec, hradiště starobylé, prý pamatující bájného vládce Kroka. Jeho muži ještě vyslali za plavajícími moravskými bojovníky déšť šípů. Málokterý sice našel cíl, ale o to ani nešlo. Bylo jen potřeba dát těm domýšlivým Moravanům, kteří odvrhli starobylé slovanské bohy a přijali jediného cizího boha, na pamětnou a ještě naposled jim zahrozit. Na jejich pronásledování však už Strojmír neměl dost sil. Chtě nechtě si uvědomoval, že Moravané ztratili v boji mnohem méně mužů než on. Jenže o to teď nejde. Oni utíkají, kdežto on, vladyka Čechů, ovládl bojiště, odrazil agresory. Bude potřeba vydat se na posvátný pahorek Žiži a vzdát poctu bohům. Ještě dnes večer požádá na sněmovním poli radu starších, aby ho znovu potvrdila jako knížete. Třebaže ještě neuplynula doba dvanácti úplňků, mazaný Strojmír využije dnešního vítězství a nechá se znovu uvést na kamenný stolec českých vládců. Znovu si vzpomněl na svého otroka Praga. V duchu si vybavoval, jak si vedl s tou železnou palicí a co mužů s ní zabil. Kdyby měl dost lidí a dost sil, měl by ho dostat zpátky a pro výstrahu dát oběsit nebo rovnou obětovat bohům na hořící hranici. Jenže to si teď nemůže dovolit. Vždyť kdo ví, zda Moravané nemají někde v Čechách ještě další vojenské oddíly a zítra by mohli být mnohem silnější a rozhodně připravenější než dnes. Teď už je do žádné léčky nevláká. Zvedl ruku a mocným zvoláním umlčel radující se bojovníky. „Je čas pohřbít mrtvé a vzdát úctu bohům,“ promluvil Strojmír vážným hlasem, v němž nebylo ani stopy po radosti, která zachvátila všechny shromážděné Čechy. Moravané zatím plavali přes Moldavu. Proud sice nebyl prudký, ale řeka byla v těchto místech hluboká, koně se vzpouzeli a zraněným bojovníkům brzy docházely síly.

„Pomoc! Topím se!“ zvolal raněný Znoj. Prag k němu mocnými tempy připlaval, chytil ho za vlasy a táhl za sebou. Přeslav se ohlédl a musel uznat, že s takovým silákem se dosud ještě nesetkal. V boji si vedl náramně zdatně a nezdálo se, že by mu nějak ubylo sil. Knížete napadlo, zda by mu neměl dát svobodu a učinit z něho svého osobního strážce. Jenže potřebuje vůbec takového ochránce? Nebyla by to od něho zbabělost a změkčilost. Všichni Marahari, jeho otce Svatopluka z toho nevyjímaje, trpěli představou, že musí neustále dokazovat svoji odvahu a neohroženost. Pak to však s nimi dopadalo tak, jak to dopadalo. To si musel Předslav přiznat.

Někdejší moravský vládce Mojmír sice rozšířil území říše až k Dunaji, ale pak ho s pomocí Franků zabil jeho vlastní synovec Rostislav. Mojmír prostě doplatil na to, že všude chodil sám a nikoho se nebál, nebo alespoň předstíral, že se nikoho nebojí. Rostislav zase lavíroval mezi byzantským císařem Michalem a někdejším franským králem Ludvíkem. Pozval do říše byzantské kněze a učence Konstantina a Metoděje, aby zavedli bohoslužby ve slovanštině. Morava byla rázem křesťanská, ale Rostislavovi to zase nebylo nic platné. Když mu začal synovec Svatopluk přerůstat přes hlavu, rozhodl se, že se ho zbaví. Chtěl to udělat sám, leč nakonec na to zase doplatil. Svatopluk ho prostě přelstil a svázaného poslal králi východofranských provincií Karlomanovi. Jaká je záruka, že teď to nebude jiné? Svatopluk má sice osobní gardu, ale ta ho obklopuje jenom v boji. V kterémkoliv moravském hradišti je zranitelný jako nemluvně. A jak Přeslav znal své vykutálené bratříčky Mojmíra II. a Svatopluka II., ti by byli kvůli královskému diadému schopni jakéhokoliv podrazu. Ani vlastního otce by neušetřili, kdyby k tomu měli vhodnou příležitost. Přeslav se sice považoval za slušnějšího než oni, nicméně i on trpěl až přehnanou ctižádostí. Nechtěl být šancí na vladařský trůn zbaven jen z toho důvodu, že je z celé trojice nejmladší. Bude-li to třeba, byl ochoten se zmocnit Čech a utvořit z nich vlastní samostatné knížectví. Proto by se mu k osobní ochraně Prag jistě hodil. Jenže jaképak české knížectví pod Přeslavovou vládou? Tenhle sen se mu právě rozplýval před očima, respektive ve vodách Moldavy. Nezmocnil se této země ze všech stran obkroužené horami ani pro svého otce Svatopluka, ani pro sebe. Pokud je tady někdo pánem, pak je to zatracený křivák Strojmír. Jestli ho ovšem někdo z dalších lechů nevystřídá. Slyšel totiž, že ti blázniví Češi si svého vládce volí. Taková hloupost! Copak se v zemi, kde udržují takové zvyklosti, dá vůbec vládnout? Není divu, že jim pak každou chvíli někdo napráská. Jednou Frankové, pak Bavoři, jenom jemu, synovi moravského krále, se to nepovedlo.

Takhle a podobně smutně rozumoval kníže Přeslav, než jeho kůň dosáhl na dno a s velkou chutí vyběhl vysokým rákosím na pevnou zem. Tady se Svatoplukův syn zastavil, aby se podíval, v jakém stavu je smutný zbytek jeho vojska. Mezi muži vystupujícími na břeh nikde neviděl Prostěje. Zlá předtucha ho posedla, kousl se do rtu a cítil, že se mu cosi jako slza dere do pravého oka. Tak se přece nechová Marahari! Seskočil z koně a sevřel mokré ruce v pěsti.

„Kde je Prostěj?“ zvolal nahlas. Kdosi ze znavených bojovníků, kteří mokří a vyčerpaní padali na břeh, hlesl:

„Padl v boji.“

Přeslav k muži přiskočil, chytil ho pod krkem a přímo do tváře mu zakřičel:

„Jak zemřel? Mluv!“

„Napřed jednoho srazil z koně, ale pak se na něho vrhli pěšáci s oštěpy. Ze všech stran ho obklíčili…“

„Proč jsi mu nepomohl?“ osopil se na muže Přeslav.

„Měl jsem sám co dělat, abych se ubránil. Kde jsi byl ty, kníže?“ Přeslav nechal tu drzou otázku bez odpovědi. V duchu musel přiznat, že tento bojovník má pravdu. Zatímco on se hnal puzen ctižádostí ke Gradci, jeho přítel Prostěj musel čelit nenadálému útoku. Kdyby tam byl i on, Čechy by jistě zahnali a Prostěj by ještě žil. Kníže se otočil a oči se mu teď doopravdy zalily slzami lítosti i vzteku. Skryl svou tvář do stínu mocného dubu a pěstí několikrát udeřil do jeho kmene. Ještě že je křesťanem. Kdyby dosud vyznávali původní slovanské kulty, mohly by se jeho vzteklé rány vydávat za rouhání vůči posvátnému stromu. Ještě jednou udeřil pěstí do stromu, až si zkrvavěl klouby. Prudce se otočil a vykřikl:

„Kde je Kaich? Kde je otec Kaich?“

Kněz, celý zmáčený odpočíval nedaleko v trávě, pozvedl hlavu a hlasem plným únavy a odevzdání se zeptal:

„Co zase chceš, kníže?“

„Jak to se mnou mluvíš?“ rozzuřil se Přeslav. Zjevně se opět dostával do obvyklé formy. „Vstaň, kněže!“

Kaplan se pomalu postavil, z jeho kutny dosud crčela voda, a tázavě se unavenýma očima podíval na královského syna.

„Odsloužíš mši. Za duši Prostěje a všech ostatních, co hrdinsky padli v boji. A odsloužíš ji hezky slovansky. Nechoď na mne s latinou. Já nejsem král Svatopluk a kašlu na toho prohnaného Wichinga a franské biskupy. Rozumíš?“