Zuzana Koubková 

Zázračný medailon 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Zuzana Koubková, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9335-3 (epub) 

ISBN 978-80-243-9336-0 (mobi) 

I. 

Nebesa byla karmínově rudá, posetá zlatými hvězdami, proti nim se chmurně černalo dřevo kříže, na němž ve strašlivých mukách umíral syn člověka, syn Boží, spasitel Ježíš Kristus, ten, který na sebe vzal všechny hříchy světa. Petr z Rožmberka stál před obrazem a znovu se v duchu hluboce skláněl před genialitou jeho tvůrce. Tolik hrůzy a velkoleposti v jediném obrazu. Agónie bolesti, ale i oslava velikého vítězství nad smrtí. Ano, Gianluca Pericoli je opravdový umělec.

Škoda jen, dumal pan Petr, že obraz zůstal nedokončen. Setník Longinus zachycený v pravém rohu obrazu byl jen hrubě načrtnut, jeho kopí chybělo, osvobozující rána nedopadla, Kristus byl odsouzen k věčnému utrpení.

Není to nakonec znamení?, říkal si pán z Rožmberka.

Varování, prst pozdvižený z nebes?

Petr z Rožmberka byl nejen jeden z největších a nejbohatších českých velmožů, přední zemský hodnostář a mimořádně urozený muž, byl to také veliký vzdělanec. Původně měl nastoupit církevní dráhu, ale pak zemřel jeho starší bratr a pan Petr se musel ujmout povinností dědice staroslavného rožmberského rodu. Obvykle považoval své nadstandardní vzdělání za výhodu. Ale byly okamžiky (jako třeba teď), kdy si říkal, zda by nebylo jednoduší být jako ostatní. Jiný šlechtic na jeho místě by se v tuto chvíli nejspíš nepozastavoval nad nekončícím utrpením Páně, jako by spíš svolával hromy blesky na hlavu toho mazala, kterého tak královsky platil a který se vypařil jako pára nad hrncem. Samozřejmě, Petr by mohl pozvat jiného malíře, aby Pericoliho dílo dokončil. Ale když si představil nějakého druhořadého patlala, jak svými neumělými pokusy przní tak dokonalý výtvor, otřásl se odporem.

Příchod sluhy jej vytrhl z nepříjemných úvah.

„Dorazil bratr Zdislav, pane.“

„Co? Kdo?“ trhl sebou Rožmberk. „Ach, ano, Zdislav. Ať jde dál.“

Zdislav byl řádový rytíř, johanita. A také mimořádně důmyslný člověk, který už se Rožmberkovi v minulosti párkrát osvědčil. Když se potkali poprvé, před pěti lety v třináctistém osmnáctém, pověřil pán z Rožmberka bratra Zdislava pátráním v značně choulostivé situaci ohledně zlatodolu v Roudném a johanita si s ním poradil na výbornou.

Do té věci, uvědomoval si teď pan Petr, byl také zapleten Vlach. Možná proto, říkal si v duchu, jsem si na Zdislava vzpomněl. Tak nebo onak, Zdislav je tím, kdo by mohl Gianlucu Pericoliho najít. Je to muž, který má dar vnášet světlo do temnoty…

S tím naposledy přejel pohledem po Pericoliho obrazu, a pak se otočil k vysokému, urostlému muži v oděvu řádového rytíře, který právě vcházel do komnaty. Zdislav měl tmavé vousy a tvář ožehlou jižním sluníčkem do hněda. Bylo zjevné, že se před nedávnem vrátil odněkud z orientu.

„Jak bylo v Hispánsku?“ oslovil ho Rožmberk. „Je zdejší slunce vskutku tak palčivé a víno tak omamné?“

„Hispánské slunce je opravdu palčivější než to naše,“ začal johanita, „ale tam, kde jsem se pohyboval, foukal skoro pořád vítr od moře, takže jsem si to téměř neuvědomoval…“

„Zajímavé,“ řekl Rožmberk a bylo zjevné, že jej to vůbec nezajímá.

„Tvoje Urozenost,“ navrhoval mu Zdislav, „může přijmout kříž a vyrazit tam také.“

„Chápu, že máš povinnost takové věci říkat,“ ušklíbl se velmož. „A ty zas jistě chápeš, že proto jsem si tě nepozval.“

„Chápu,“ přikývl křižák.

„Řekl ti Pluh z Rabštejna,“ jmenoval pán z růže jiného předního českého hodnostáře, který byl johanitovým přítelem a jejich setkání dohodl, „co po tobě budu chtít?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Zdislav. „Popravdě řečeno mluvil skoro pořád o své svatbě.“

„Ach ano, ta svatba,“ pousmál se Rožmberk. „To byla znamenitá událost. Sám král Jan Lucemburský ji poctil svou přítomností. Na druhou stranu,“ pokračoval pobaveně, „Pluh mu během pouhých čtrnácti dnů sehnal neuvěřitelných pětadevadesát tisíc stříbrných hřiven. To za trochu přízně stojí, ne?“

„Pluh je schopný člověk,“ poznamenal johanita.

„Někdo by možná řekl všeho schopný,“ ušklíbl se Rožmberk. „Ale já,“ dodával zamyšleně, „mám Pluha rád. Ten mládenec si umí jít za svým snem. Začínal jako kastelán v Jindřichově Hradci a – ejhle!“ udělal poněkud teatrální gesto, „je nejvyšším zemským podkomořím. Ještě pár let,“ přemýšlel pán z Rožmberka, „a bude nejvyšším purkrabím.“

Zdislav na to neříkal nic, a tak mu Petr z Rožmberka pokynul k obrazu. „Co mu říkáš?“

„Je nádherný,“ přiznal řádový rytíř.

„Namaloval jej jistý Gianluca Pericoli…“

„Skutečný umělec,“ zamumlal johanita a prohlížel si rozměrný deskový obraz. Nebylo na něm pouze ukřižování Páně. V menších obrázcích kolem ústřední scény byly výjevy z Kristova života. Bohorodička panna Marie jako žena obtěžkaná Duchem svatým, klanění tří králů, útěk do Egypta, svatba v Káni Galilejské… Poslední dva obrázky byly stejně jako ústřední scéna ukřižování nedokončené.

„Nádherné,“ opakoval Zdislav. „A neobvyklé. Panna Maria v očekávání se zpravidla nemaluje…“

„Není to obvyklé,“ dal mu za pravdu Rožmberk. „Ale úplně ojedinělé také ne. Svatý Bernard z Clairvaux,“ pokračoval a nechal zazářit svoje mimořádné vzdělání, „se modlil dokonce před obrazem kojící Bohorodičky…“

„Ano, já vím,“ přikývl Zdislav. „Nechala na něj vystříknout trochu svého mléka.“

„Zvláštní zázrak, že?“ poznamenal poněkud potutelně Rožmberk.

Zdislav neříkal nic, ale Petr z Rožmberka věděl svoje, o johanitovi bylo známo, že navzdory svatým slibům, které složil, není zcela lhostejný k ženským křivkám.

„Nechal jsem ten obraz,“ dal se do vysvětlování velmož, „vymalovat, abych jej věnoval…“

„Nějakému cisterciáckému klášteru?“ navrhl křižák.

„Jak jsi na to přišel?“ nechápal Rožmberk.

„Zmínil jsi Bernarda z Clairvaux,“ začal Zdislav, „a ten byl cisterciákem…“

„Máš pravdu,“ přikývl Rožmberk a pročesával si prsty levé ruky bujný, tmavě plavý plnovous. „Gianluca,“ pokračoval, „na něm pracoval přes půl roku…“ Velmož přikročil k obrazu a uchopil jeho okraje. Jako tolik jiných oltářních obrazů byl i tento skládací, desky s výjevy z Kristova života se daly otočit a přiklopit ke scéně ukřižování. Na jejich rubové straně byli vymalováni apoštolové svatý Petr a Pavel, jeden s klíčem, druhý s neodmyslitelnou knihou. Apoštol svatý Petr měl tvář pána z Rožmberka…

„Měl to být votivní dar našemu rodinnému klášteru ve Vyšším Brodě,“ vysvětloval Petr z Rožmberka. „Chtěl jsem ho obětovat za spásu duší, své i mých předků. Jenže,“ pokračoval, „ten mizera Gianluca Pericoli,“ přestal být nadobyčej vzdělaným mužem a proměnil se v docela obyčejně rozezleného člověka, „ten padouch,“ stěžoval si, „někam zmizel. Mohu, samozřejmě,“ chrlil dál, „nechat ten obraz domalovat někým jiným. Jenže já mám podobnou vlastnost jako náš přítel Pluh… než bych vzal zadost dobrým, radši počkám na skvělé…“

Přitom znovu narážel na páně Pluhovu svatbu. Někdejší jindřichohradecký kastelán se totiž k úžasu mnohých oženil s příbuznou svého někdejšího pána Oldřicha z Hradce. Dotyčná dáma byla nejen mimořádně vznešená, ale taky doopravdy krásná a v minulosti odmítla řadu mnohem urozenějších mužů, než byl Pluh.

„Potřebuji Pericoliho,“ horoval Petr z Rožmberka, „jen on ten obraz dokáže dokončit…“

„Tedy… ehm,“ ozval se řádový rytíř, „předpokládám, že po mně se zřejmě bude chtít, abych Gianlucu Pericoliho našel…“

„Přesně tak, Zdislave,“ ujistil jej Petr z Rožmberka.

„Ale já,“ upozorňoval ho johanita, „se teprve před čtrnácti dny vrátil z Hispánska. Rok jsem válčil s Maury, přes půl druhého roku jsem nebyl v Českém království, nevím vůbec nic o tom, co se tu dělo…“

„Tak se poptáš,“ mávl rukou Rožmberk.

„Moji představení,“ připomínal Zdislav, „se mnou určitě mají nějaké plány. Neodvolali mě z křížové výpravy jistě jen tak…“

„Tvoji představení,“ ušklíbl se pán z růže, „jsou zvyklí na to, že je nerespektuješ. Jistě by je překvapilo, kdybys s tím ve svých čtyřiceti – nebo kolik ti je? – začal.“

„Povíš mi něco o tom Pericolim?“ rezignoval Zdislav.

„Vše, co bych ti o něm mohl povědět, vyčteš z jeho obrazu,“ ukázal velmož k mistrovskému dílu. „Ten zbytek,“ dodal, „ti řekne můj komorník.“

„Pane Petře,“ zarazil ho johanita.

„Ano?“

„Co když je ten Vlach mrtvý?“

„Mrtvý?“ opakoval Rožmberk, a pak s povzdechem dodal: „Pak Longinovo kopí nikdy nedopadne…“

II. 

Praha plavala v nazlátlém oparu pokročilého jara. Bylo po Velikonocích, tržiště byla plná, první jehňata, kůzlata, ošatky plné vajec. Děvčata nosila na hlavách věnce z kvítí a smála se na chlapce, kteří je nosili také. Zdislavův panoš Martin příšerně pšíkal a z očí mu teklo. V Hispánsku takhle netrpěl. Zatímco Zdislav prskal a slzel ve větru, který s sebou nesl písek a sůl od moře, Martin jen vzkvétal.

Možná, přemýšlel řádový rytíř, jsem ho tam měl nechat. V Hispánsku bylo dobře. Strohé pevnostní stavby, vítr a písek. Slaná voda, která sice spláchne pot, ale pít se nedá. Potyčky s Maury. Zdislav byl řádovým rytířem skoro dvacet let, přesto to bylo poprvé, co se bil s nevěřícími. Konečně dělal to, k čemu se svého času zavázal. Boj a modlitba, modlitba a boj. A těžký, bezesný spánek k smrti unaveného člověka, který je rád, že padl na kavalec. Nikdo po něm nechtěl, aby přemýšlel, aby vyslovoval svoje názory. Ostatně, i kdyby, jeho latina a latina jeho spolubojovníků si nebyly příliš podobné. Když se konečně naučil trochu španělsky, odvolali ho zpátky do Čech.

Po roce a půl byl zpátky v rodné zemi. Potkával známá místa a známé tváře. Třeba pána z Rožmberka…

Proč?, říkal si Zdislav nešťastně. Položil tu otázku i Rožmberkovi a ten mu odpověděl: „Jsi muž, který umí vnášet světlo do temnoty…“

„Jinými slovy,“ povzdechl si Zdislav, „strkat nos do cizích věcí.“

„I tak se to dá říci,“ ušklíbl se pán z Rožmberka.

Když Zdislav naposledy „strkal nos do cizích věcí“, činil tak pro Pluha. Jeho přítel se v té době právě stal nejvyšším podkomořím, tedy mimo jiné taky správcem královské pokladny. Král Jan Lucemburský byl věčně bez peněz a po svém podkomořím požadoval, aby mu je opatřil. Zdislav náhodně narazil na machinace s královským majetkem, sdělil to Pluhovi a pan podkomoří neváhal a vynutil na těch, kteří se jich dopustili, obrovskou, praktickou nevratnou půjčku ve prospěch královského majestátu. Na krále ani na jeho podkomořího si postižení došlápnout nemohli, ale Zdislavovi začalo jít o život. Proto ho jeho představení poslali válčit na Pyrenejský poloostrov.

Modlitba a boj. Vítr a písek. A taky západy slunce nad mořem, stinná patia, víno, které opájí už prvním douškem. Nakonec to taková řehole nebyla…

Nu, teď byl Zdislav zpátky a měl najít Rožmberkova malíře.

„Odporný chlap,“ sdělil mu páně Petrův komorník, když se jej johanita na Gianlucu Pericoliho ptal. „Věčně ožralý. Byl schopen přijít ve tři odpoledne, udělat pár tahů štětcem, říct si o zálohu a zase odkráčet.“

„Jak se k němu pan Petr vlastně dostal?“ zajímalo Zdislava.

„Doporučil mu ho pan Bavor z Nečtin.“

„Břevnovský opat?“ chtěl si být johanita jist, že ví, o kom se mluví.

„Ano, ten,“ přikývl Rožmberkův komorník.

„Maloval něco pro břevnovské benediktiny?“

„Nejspíš.“

„Kde bydlel mi asi neřekneš…“ pokračoval řádový rytíř.

„Ale řeknu,“ vyplivl komorník. „Platíme tu špeluňku dosud. Zůstaly tam nějaké jeho nedokončené obrazy. Pan Petr je považuje za neocenitelná umělecká díla…“

Zdislav se otočil k nedokončenému oltářnímu obrazu a měl pocit, že panu Petrovi rozumí.

„Ale ano! Jistě!“ zvolal Zdislavův představený, když se řádový rytíř zastavil v johanitské preceptoři Panny Marie pod řetězem. „Dělej, oč tě požádal pan Petr z Rožmberka! Velmože jako on přece nemůžeme oslyšet.“

„Nu, Martine,“ poznamenal Zdislav k svému pšíkajícímu panošovi, „zdá se, že nám nezbývá, než rýt se v životě toho Vlacha…“

„Jistě, pane Zdíku,“ řekl mezi dvěma kýchnutími Martin.

Teď tedy přešli přes kamenný most, prošli mosteckou branou a vnořili se do uliček Většího města pražského.

„Ten Vlach je pryč přinejmenším měsíc,“ vykládal chlap s mozolnatýma rukama, kterého Zdík s panošem našli v domě, jenž jim udal Rožmberkův komoří. Vonělo to odtud pilinami. Chlap je provedl do dvora plného čerstvě nařezaného dřeva. „Tady,“ vysvětloval a vedl je po schodech do přístavku na zadní straně dvora.

„Ty jsi tesař?“ zeptal se ho Zdík.

„Po tátovi,“ rozzářil se domácí.

„Jako Ježíš Kristus,“ poznamenal řádový rytíř.

„Jako Ježíš,“ přikývl tesař.

Otevřel dveře do přístavku a k vůni dřeva se přidal terpentýn. „Pronajal si to ode mě,“ vykládal řemeslník. „Ze začátku byl rád, že měl na nájem. Ale pak začal vydělávat… No, mazal to nebyl,“ dodal.

To už stáli na prahu Gianlucova obydlí. Spousta dřevěných desek, větších i menších.

„Cit pro dřevo,“ vykládal tesař, „by ten mizera měl.“ Desky byly vyleštěné do hladka, některé pokryté karmínovou červení. Vedle nich se válel znečištěný hadr, spousta štětců z jezevčích, vlčích a jiných chlupů namočených do oleje. Nedopitý džbánek vína. Kožené desky plné pergamenových listů.

Zdík po nich sáhl. Desítky kresbiček. Neuvěřitelně krásných. „Podívej, Martine,“ upozorňoval svého panoše.

„Tohle je ta žena, kterou Pericoli zachytil jako těhotnou pannu Marii. Tohle je… pan Petr z Rožmberka…“

Velmož si jednou rukou probíral svůj plnovous, zatímco druhou se škrábal v zadku.

Na další kresbičce byl zachycen svatý Josef, pěstoun Páně. Měl koženou zástěru, a právě učil malého Ježíše strhávat kůru z klád. Zdík i Martin zašilhali po domácím, byl to on, veliký, mozolnatý chlap.

„Chodil sem Gianlucu Pericoliho někdo navštěvovat?“ zeptal se Zdislav domácího.

„Spousta lidí,“ mávl těžkou rukou tesař. „Hlavně teda flanďáci,“ vykládal. „Faráři, mniši…“

„A kromě nich?“ zajímalo Zdíka.

„Holky…“

„Jaké holky?“

„Ty holky,“ pravil tesař.

„Nevěstky?“

„No, jo. Ale některý byly vážně pěkný, urozený pane.“ Tesař se zasnil. „Zkoušel jsem podle jedný z nich udělat sochu z lipovýho dřeva. Gianluca říkal, že by pro ni sehnal kupce…“

„Učedníky neměl?“ dotazoval se Zdík. „Nebo nějaké spolupracovníky?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou tesař.

„Zvláštní,“ dumal rytíř. Pak se znovu obrátil k řemeslníkovi: „Předtím, než Pericoli zmizel,“ chtěl vědět, „nechoval se nějak divně?“

„Von se choval divně pořád,“ ujistil jej tesař.

„Uměl česky?“

„No, blbě, ale domluvil se. S flanďákama se bavil latinsky a s těma holkama… vlastně taky.“

„Někdo jiný za ním nepřišel?“ chtěl vědět řádový rytíř.

„Co já vím,“ pokrčil širokými rameny tesařský mistr.

„Mám co dělat v dílně. Pericoli si coural sem a tam. Klidně se sebral uprostřed temný noci a šel někam hýřit…“

„Co budeme dělat teď, pane Zdíku?“ zeptal se Martin, když opustili tesařův dům.

„Co já vím?“ povzdechl si rytíř. „Chodit po hospodách a poptávat se po Gianlucovi Pericolim? Hledat lidi, s kterými se stýkal?“

„Myslíš ty… ty ženštiny?“ vydechl Martin s posvátným děsem v hlase. Bylo mu sedmnáct, v řádu byl od čtrnácti, poslední žena, která se ho dotkla, byla jeho před třemi lety zahynuvší matka.

„Nebo ty kněží,“ připomněl mu mravokárně Zdislav.

„Otec Bavor z Nečtin,“ pokračoval, „bude jistě bez sebe štěstím, že mě vidí.“

„Otec Bavor z Nečtin?“

„Břevnovský opat,“ vysvětloval rytíř. „Už jsme se svého času potkali,“ líčil, „a mám pocit, že jsem na něj moc dobrý dojem neudělal.“

„Pojedeme za ním na Břevnov?“ zajímalo panoše. O břevnovském opatství, nejstarším mužském klášteře v Čechách, samozřejmě leccos slyšel a byl na ně náležitě zvědavý.

„Myslím, že to nebude třeba,“ pokazil mu radost rytíř.

„Je zástupcem nepřítomného biskupa, takže ho s největší pravděpodobností zastihneme v biskupském dvoře.“

Biskupský dvůr znal Martin velmi dobře. Ležel u paty Juditina mostu na Menším městě, co by kamenem dohodil od johanitské preceptoře u Panny Marie pod řetězem.

„Když už jsme ale na pravém břehu,“ přemítal mezitím Zdislav, „mohli bychom začít těmi hospodami. Vím o jedné kousek odsud…“

Nálevna byla téměř prázdná, jen u jednoho stolu pospával jakýsi dědek, čelo opřené o pobryndanou dubovou desku. Putykář ho melancholicky pozoroval jediným okem, na místě druhého měl černou pásku. Když vrzly dveře, odtrhl pohled od svého neperspektivního zákazníka a upřel ho směrem k novým. Očekával nejspíš nějakého řemeslníka, který se na chvíli utrhl od rozdělaného díla a odskočil si svlažit hrdlo. Nebo snad párek kupčíků, kteří jdou projednávat nový obchod a vybrali si jeho podnik, protože vědí, že tu v tuto hodinu budou mít klid.

Anebo, zadoufal toužebně, by to mohl být nějaký kamarád ze starých vojenských časů. Někdo, kdo podobně jako on sloužil v družině pana Viléma Zajíce z Valdeka. Krčmář Lipolt býval páně Vilémových lučištníkem. Jenže to dávno nebyla pravda, královští vojáci ho připravili o oko a dva prsty na pravé ruce, bez nich tětivu natáhnout nemohl. Pan Vilém padl v Říši, jeho muži se rozešli. Lipoltovi zbyla mizerná nálevna v zastrčené uličce ve Větším městě pražském. Tady sedával od rána do večera, poslouchal stále dokola tytéž řeči a bohapustě se nudil. Poslední dobrodružství zažil před čtyřmi lety, když si ho – sám Bůh ví proč – vybral za společníka bratr Zdislav, johanita. Skvělý chlapík a vynikající bijec.

Kdepak je mu asi konec?, pomyslel si Lipolt nostalgicky, aby vzápětí otevřel hubu údivem.

Bratr Zdislav vcházel do dveří. „Bůh s tebou, Lipolte,“ pozdravil.

„Pane… pane Zdíku?“ vyrazil krčmář ohromeně. „Ty?“

„Už je to tak,“ pousmál se johanita. „To je můj panoš Martin,“ ukázal na vysokého, hubeného mládence s oteklým nosem, který ho doprovázel. „Nalij nám každému žejdlík piva,“ požádal.

„Jistě, samozřejmě,“ zvolal šenkýř radostně.

„Co že sis vzpomněl na starého Lipolta?“ dotazoval se, poté co svým vzácným hostům nalil vyžádané pivo.

„Popravdě,“ přiznal Zdík, „bych od tebe něco potřeboval.“

„Cokoliv,“ ujišťoval starý voják. „Chceš, abych s tebou zase někde vyprášil kůži nějakým lumpům?“ vzpomínal na jejich někdejší zážitky.

„To snad ani ne…“

„Škoda,“ posteskl si Lipolt.

„Poslyš,“ začal johanita, „slyšel jsi o Gianlucovi Pericolim, vlašském malíři, který bydlel kus odsud v domě tesařského mistra?“

„Malíř? Vlach?“ opakoval Lipolt a v zamyšlení si mnul prázdný oční důlek pod černou páskou. „Ale ano!“ zvolal posléze. „Já vím, kdo to je. Pěknej taškář, každou chvíli vyvede nějakou výtržnost. Ale svýmu řemeslu prej rozumí. Pracuje snad pro samotnýho pána z Rožmberka… Ale tak mě napadá,“ pokračoval, „že už jsem o něm nějakou chvíli neslyšel…“

„Zmizel,“ informoval ho Zdislav.

„A ty ho hledáš?“ dovtípil se krčmář.

„Potřeboval bych vědět, s kým se stýkal,“ vykládal rytíř.

„Jak jsem říkal,“ pokrčil rameny Lipolt. „To jsou spíš tvoje kruhy. Já viděl Rožmberka naposledy ještě za života pana Viléma, a i to jen zdálky.“

„Já myslím spíš tady ve čtvrti,“ objasňoval mu Zdík.

„S kým pil a tak?“

„Těžko říct,“ dumal Lipolt a třel si prázdný oční důlek.

„Sem moc nechodil. Teda párkrát tu byl… ale to víš, Vlach, pivo mu nechutnalo a já tu víno nerozlejvám.“

„Kde v okolí nalévají víno?“ ptal se rytíř. Putykář mu jmenoval pár lepších podniků.

„Poslyš,“ napadlo znenadání rytíře, „provozuje svůj podnik ještě stará Machna?“ Machna bývala bába, která pronajímala světničky a neptala se komu a za jakým účelem. Řádový bratr Zdislav do jejího domu samozřejmě neměl ani vkročit, přesto tam svého času byl. A nešel tam s úmyslem poučit bábu o hříšnosti a nekalosti jejího počínání…

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou Lipolt, „je to rok, co si bábu konečně vzal rohatej. Ale,“ zajímalo ho a v jediném oku mu poťouchle zajiskřilo, „proč se na to ptáš? To jako ještě pořád s Annou…?“

„Lipolte, mlč!“ zavyl Zdík, který rozhodně nechtěl, aby šenkýř tuhle epizodu jeho života připomínal.

Jednooký zmlkl, ale dál se tvářil potutelně, zatímco Martin jen zíral z jednoho na druhého. Všiml si, že se za bratrem Zdíkem občas nějaká ženská otočí, ale nikdy nepostřehl, že by toho jeho starší druh zneužil.

„Chtěl jsem se jí zeptat na jednu ženu,“ vykládal mezitím s vražedným výrazem Zdík a vytáhl obrázek dívky, jejíž tvář viděl na Rožmberkově oltářním obraze a která se pak opakovala v nejrůznějších obdobách v malířových deskách s črtami.

„Panna Maria?“ podivil se putykář.

„Zapomeň na Pannu Marii, tohle je tvář obyčejné ženy.“

„No, tak úplně vobyčejný ne,“ nesouhlasil s ním Lipolt.

„Takováhle krasavice,“ rozumoval, „by se nenabízela někde na rohu a nechodila za pár šupů ke starý Machně. Tohle je nóbl zboží, za takovou bys musel do hodně drahýho podniku, kam jen tak někoho nepustěj.“

„Pericoli měl peníze,“ upozornil ho Zdík. „Pracoval pro pána z Rožmberka.“

„To jo,“ pokyvoval hlavou Lipolt. „Ale,“ dodal, „vopravdu nóblový podniky bejvaj jen pro zvaný…“

„Luxusní nevěstinec pro vybranou klientelu?“ pravil Zdík nešťastně. „Do čeho se to zase řítím?“

„Třeba to ani není nevěstka,“ odhodlal se k poznámce Martin. „Vypadá tak nevinně…“

„No, jo,“ poznamenal krčmář. „Takový bejvaj nejžádanější.“

Břevnovský opat Bavor z Nečtin právě vedl učený rozhovor s Gregorem Gramineem, mistrem padovské univerzity a autorem několika odvážných traktátů o podobě skutečné Boží lásky, když mu ohlásili bratra Zdislava, johanitu. „Pokorně prosí, abys mu věnoval trochu svého času,“ vykládal laický bratr, který se zprávou přišel.

„Zdislav?“ nakrabatil čelo otec Bavor. Popravdě mu přerušení nijak nevadilo. I když se považoval – a byl považován! – za mimořádně vzdělaného člověka a skvělého disputátora, v rozhovoru s mistrem Gramineem mu začínaly docházet argumenty.

Pak si ale uvědomil, že je mu návštěvníkovo jméno nějaké povědomé. „Ten Zdislav?“ pravil otráveně.

„To… to nevím,“ koktal laik. „Nic víc neuvedl. Jen tohle jméno…“

„Kdo je to?“ zeptal se zvědavě mistr Gramineus.

„Otravný člověk,“ řekl opat. „Bývalý templář, proslulý neschopností dodržovat řádová pravidla. Není to tak dávno, co se ostudně zapletl s jednou ženskou, selkou hospodařící na břevnovském zboží. Naneštěstí,“ pokračoval záštiplně, „je nějak příbuzný s pány z růže, takže mu leccos prochází.“

„Vítkovec?“ pravil se zájmem Gramineus.

„Ale nějaký pochybný, levobočný, nebo tak něco,“ zaškaredil se opat. „Ačkoliv,“ dodal škodolibě, „oni už ani páni z růže nejsou, co bývali, když pan Oldřich z Hradce svolil, aby se jeho sestřenice provdala za toho povýšence Pluha z Rabštejna…“

Možná chtěl mluvit dál a nakydat na Vítkovce, tedy pány erbu růže, mezi něž patřili vedle Rožmberků taky páni z Hradce a několik dalších rodin, ještě trochu špíny, ale přerušilo ho zakašlání laického bratra. „Ehm, co s tím johanitou?“

„Tak ho tedy přiveď,“ mávl rukou v rezignovaném gestu otec Bavor.

„Závidím ti, mistře Gregore,“ obrátil se poté ke svému hostovi, „že se nemusíš takovými věcmi zabývat. Jak rád bych se, tak jako ty, ponořil do studia Boží dokonalosti,“ vykládal. „Naneštěstí, můj úřad – jak jistě víš, zastupuji nepřítomného pana biskupa – mi to cele nedovolí…“

„Ale já se o běh světa zajímám,“ ujišťoval jej Gramineus. V té chvíli přivedl laik Zdislava.

„Pokorně se omlouvám, že ruším, otče Bavore…“

„Jestli se jdeš zeptat,“ nenechal ho domluvit opat, „jak se daří té selce, za kterou jsi jezdil do Liboce, tak tě musím zklamat. O padlé ženské se nezajímám.“

„Chápu, že mě odsuzuješ,“ povzdechl si Zdislav. „Bylo to ostudné pochybení, ale kál jsem se a přijal řádné rozhřešení.“

„Jistě,“ prskl opat, jemuž neuniklo, že je Zdislav opálený jižním sluníčkem, „křižákovi se odpouští všechno, že?“

„Kál jsem se, ještě než jsem odjel na křížovou výpravu,“ upozornil ho Zdislav. „V každém případě,“ pokračoval rychle, aby unikl dalším Bavorovým mravokárným tirádám, „jsem tě přišel o něco požádat…“

„O co?“

„Měl jsi ve svých službách malíře jménem Gianluca Pericoli a doporučil jsi ho panu z Rožmberka,“ začal johanita. Pak líčil, jak Pericoli zmizel a Petr z Rožmberka by ho rád našel, zatímco otec Bavor vrhal na mistra Graminea pohledy typu: „Vždyť jsem to říkal! Páni z růže…“

„Mám-li se ho pokusit najít,“ zakončil Zdislav, „potřebuji vědět, kým je, s kým se stýkal, odkud sem přišel.“

„Na to ti může odpovědět tady mistr Gregor Gramineus,“ řekl opat, „přišel sem z padovské univerzity a Pericoliho přivedl s sebou.“

Zdislav zamrkal a bylo vidět, jak se v hlavě pokouší přeladit na latinu a říci to, co právě vychrlil na břevnovského opata, ještě jednou, tentokrát řečí učenců. Naštěstí jej padovský mistr předešel a začal sám a česky. „Působil jsem dlouhá léta v Itálii,“ vysvětloval, „ale jsem Čech. Řehoř z Trávové.“

„Předpokládám,“ pokračoval, „že tobě v zahraničí také říkali Sidonius, nebo tak nějak. Kdes vlastně byl?“ ptal se zvědavě. „Na Rhodu?“

„V Hispánsku.“

„Také jsem svého času pobýval v Hispánsku,“ vzpomínal Gramineus. „Krátce jsem tam studoval lékařství, ale není to věda pro mě, všechny ty tělesné tekutiny a tak…“

„Ehm, jistě,“ koktal Zdislav, kterého směr, jímž se rozhovor vydává, poněkud vyváděl z míry. „Kdybys byl tak laskav, mistře…“

„Já vím, já vím,“ usmál se učenec. „Nezajímají tě vzpomínky stárnoucího člověka, ale Gianluca Pericoli.“

„Mistr Gramineus,“ cítil povinnost připomenout se otec Bavor, „je autorem několika pozoruhodných traktátů o podstatě Boží lásky.“

„Jen neumělá dílka,“ usmál se skrovně padovský mistr.

„Pokusím se je přečíst,“ slíbil značně nevěrohodně Zdislav.

„Nemusíš,“ zavrtěl hlavou univerzitní mistr. „Jak jsem říkal, jsou to jen skromná dílka. S tím, co vytvářel Pericoli, nesnesou srovnání. Stejně je to zvláštní,“ pokračoval, „kolika různými způsoby se nám Boží dokonalost připomíná.“

„Prosím?“ řekl Zdislav, který naprosto nechápal, na co učenec naráží. Ostatně, i otec opat vypadal poněkud zmateně.

„Chci jen říci,“ vysvětloval Gramineus, „že ač není Gianluca Pericoli rozhodně z nejbohabojnějších křesťanů, svým dílem dokáže zachytit velikost Božího stvoření v celé její dokonalosti.“

„Tedy… chceš říci…?“

„Je to mizera,“ shrnul učencova slova do jediné hutné věty Bavor z Nečtin. „Ale,“ dodal poté alibisticky, „malovat umí skvěle.“

„Přiznám se vám, bratři,“ vykládal Řehoř z Trávové neboli Gregor Gramineus, „že mě Pericoli částečně inspiroval k jednomu z mých traktátů.“

„Vskutku?“ pravil otec Bavor.

Zdislav raději neříkal nic. Hlava mu šla kolem, ale nebylo to jen kvůli tomu, že v předchozích hodinách obešel většinu pravobřežních vinných šenků.

Gregor Gramineus vnímal svět jako odraz Boží dokonalosti a lásky. Což o to, v tom by s ním Zdislav zřejmě nepolemizoval. Jenže padovský mistr viděl Boží lásku i na těch nejnepravděpodobnějších místech. Ano, shodoval se s otcem Bavorem (a ostatně nejen s ním; ve všech vinárnách, které Zdík prošel, potvrzovali, že je Pericoli opilec a výtržník), že je vlašský malíř člověk nevalného charakteru. Přesto se jeho prostřednictvím podle mistra Graminea projevovala Boží velikost.

„Jen se podívej na díla, která vytvořil,“ horoval učenec. „To přece není výtvor pouhého člověka. To je vtělená Boží krása! Cožpak neřekl pán Ježíš Kristus, že ti nejmenší budou povýšeni?“

„Tedy, já jsem opravdu jenom křižák,“ byl nucen kapitulovat Zdislav.

„Mistr Gregor chtěl říci…“ začal otec Bavor, ale pak se zarazil i on.

„Copak nemůže vyrůst vonná květina na hromadě odpadků? Nemůže se zazelenat hrob sebevraha? I prostřednictvím nízkého člověka může promlouvat opravdové Božství,“ vykládal zapáleně Gramineus.

„Mohl bys mi říci, jak ses s ním seznámil?“ zaprosil Zdík.

„V Padově,“ zamručel Gramineus. „Něco provedl, potřeboval zmizet a já se právě vracel do Čech…“

„Co provedl?“ zajímalo Zdislava.

„Zabil nějakého člověka?“ pokrčil rameny autor traktátů.

„Proč?“ vyrazil johanita.

„Co já vím,“ řekl učenec. „V souboji. Kvůli ženě, kostkám…“

„Jeli jste do Čech společně?“

„Jistěže ne,“ zvolal Gregor Gramineus.

„Jak to, že ne?“ naléhal Zdislav.

„Nerad cestuji,“ přiznal univerzitní mistr. „Oškliví se mi to. Koňský pot, hnůj, zablešené hostince, propocené oblečení… Pericoli jel napřed. Když jsem já pak dorazil,“ vzpomínal, „třel bídu s nouzí. Čeští mecenáši ho neznali, nedůvěřovali mu…“

„Naštěstí,“ ucítil Bavor z Nečtin svoji příležitost vložit se do hovoru, „věděl mistr Gramineus, že břevnovští benediktini si váží skutečného umění. Doporučil nám ho a…“

„Prvně jsem ho doporučil jeptiškám od svatého Jiří,“ přerušil ho Gramineus.

„Sestry benediktinky,“ zahučel Bavor.

„Klášter svatého Jiří na pražském hradě?“ chtěl si být Zdislav jist, že rozumí. „Nejstarší řeholní dům v Čechách?“

„Břevnov byl druhý,“ neopomněl připomenout Bavor.

„Pericoli pracoval pro sestry benediktinky?“ zajímalo Zdislava.

„Jistě,“ přikývl Gramineus, „matka Žofie z Pětichvost mu zadala výrobu několika obrazů.“

„Žofie z Pětichvost?“ nechápal johanita. Když před rokem a půl odjížděl do Hispánska byla představenou svatojiřského kláštera Kunhuta Přemyslovna. „Svatojiřskou abatyší už není princezna Kunhuta?“

„Matka Kunhuta,“ poučil ho důležitě břevnovský opat, „se odebrala na věčnost.“

Pochopitelně, princezna Kunhuta už dávno nebyla nejmladší. Byla starší sestrou krále Václava II., na jehož dvoře se Zdík jako mladý chvíli pohyboval. Král Václav byl mrtvý osmnáct let, jeho starší sestra ho přežila o pořádných pár roků.

„Můžete mi o Gianlucovi Pericolim něco říci?“ zaprosil Zdislav.

„Je to mimořádný umělec!“ zvolal Gregor Gramineus.

„Člověk nízký,“ přidal se Bavor z Nečtin, „ale s nevšedním nadáním.“

„Jak jsem říkal…“ začal učenec, ale Zdík, který tušil další přednášku na téma Boží dokonalosti, jej raději rychle přerušil: „Znáte tuto ženu?“ Vytáhl útržek pergamenu s tváří Pericoliho madony.