Jarmila Pospíšilová 

Lišákova pravda 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jarmila Pospíšilová, 2019 

Obálka © Ivana Dudková, 2019 

Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-8997-1 (epub) 

ISBN 978-80-243-8998-1 (mobi) 

Leden 2011 

I. 

Svítalo. Tmavá obloha nad krajinou začala měnit barvu. Černá vybledla a zprvu těžká šeď zvolna nabývala světlejší odstín, až postupně nabrala barvu holubího peří. V ní se objevil namodralý nádech a nad východním obzorem se nad hradbou lesa začal rýsovat narůžovělý pás, sílil a nabíral na sytosti, v postupujícím světle měnil barvu na zlatavě oranžovou. To už se slunce vyhouplo nad stromy a zalilo zkřehlou krajinu svým jasem.

Nad obzorem se držel bělavý opar, v údolí ležela mlha, postupně z ní vystupovaly kostry holých stromů, starých pokroucených švestek, které lemovaly rozbitou silnici té nejnižší třídy. Tady na kopci bylo krásně jasno a hladina mlhy vypadala jako magické moře. Člověk si mohl představovat cokoli.

Antonín Liška dobře věděl, co mlha skrývá, znal každý detail krajiny za svým oknem. Sledoval ho s krátkými přestávkami prakticky celý svůj život a nikdy se mu pohled do kraje neomrzel. Za ty dlouhé roky se pár detailů změnilo, zmizel rozlehlý sad a nahradilo ho řepkové pole, když zemědělská firma zjistila, že změna je pro ni výhodnější. Ovocné stromy už byly za svým vrcholem, výnosy klesaly, tak došlo na kácení. A nové jabloně už nezasadili. Obnova sadu byla nákladná a na pěstování řepky bylo možné čerpat dotace. O dlouhodobém efektu si zemědělci dávno odvykli přemýšlet, dopad na krajinu je nezajímal. Antonína to dlouho mrzelo a dodnes mu v panoramatickém pohledu sady chybí. Ale i tak byl okouzlený.

Seděl u stolu v kuchyni, zády ke dveřím, zvolna snídal a pozoroval ten krásný svět. Ano, teď přeběhlo stádo srnek přes nedaleké pole směrem k lesu, vídal je denně ve stejný čas. Na jaře mu budou až u plotu hopkat zajíci a odevšad bude slyšet ptačí zpěv. Nechtěl by žít jinde.

Jinovatka na větvích stromů, na trávě a na pár listech, které se udržely na keřích, vykreslila křehkou studenou krásu. Mrzlo, ale už teď bylo jasné, že bude krásný den. Rychle se oteplí, mráz povolí a přes den bude kolem nuly. Odpoledne se přižene tlaková níže a začne sněžit, možná i vydatně. Jeho noha reagovala na změny počasí naprosto neomylně. Na předpovědi počasí v televizi se poslední dobou moc spoléhat nedalo, ale když ho začala bolet dávno zahojená zlomenina, spolehlivě do druhého dne pršelo nebo sněžilo.

Ztěžka se zvedl a narovnal se, vzdoroval sám sobě. Tak prostě ho bolí noha, co už s tím nadělá. To ještě neznamená, že si toho musí všímat. Trošku zaťal zuby a přešel ke dřezu, kam odložil špinavé nádobí. Pořádně přiložil do kamen, aby mu nevyhaslo, a v chodbě sundal z věšáku vatovaný kabát. Vzal koš, posledních pár polen složil do prázdného zásobníku a vyšel do mrazu.

Zmrzlá tráva křupala pod jeho botami a vzduch ho příjemně chladil na očních víčkách. Jakákoli stopa ospalosti nebo únavy okamžitě odezněla. Do plic nasál čerstvý kyslík a rozhlédl se po Drakovi. Pes ho většinou čekával u dveří a okamžitě se s ním radostně vítal, ale dnes byl bůhví kde. Zavolal na něho, pak znovu, ale pes se neukázal. Však on se objeví, paličák, řekl si a došel k dřevníku. Drak byl starý pes a už pořádně neslyšel. Poslední dobou více pospával a vyhledával teplo. Antonín ho tuhle zimu začal brávat na noc do domu, dnes však byl Drak neklidný a nad ránem chtěl jít ven. Noc byla jasná, měsíc šel do úplňku, to vždycky lítal kolem plotu jako divý. Sledoval zvěř, štěkal do všech koutů a neustále pobíhal. Nemělo cenu ho držet doma.

„Draku, ke mně.“

Nic. Antonín naskládal do koše dřevo a šel se podívat do kotce, který nechával otevřený. Pes v boudě nebyl. Zahvízdal a na ostrý zvuk mu prakticky okamžitě odpovědělo káně svým křikem. Znělo to jako sousedský pozdrav. Usmál se. Cestou k domu zaslechl zuřivý štěkot až ze zadního konce zahrady, tam plot téměř hraničil s lesem. Hvízdl znovu. Když loktem otevíral dveře, aby mohl projít i s košem, zaslechl dusot psích tlapek a rychlý vzrušený dech. Drak přibíhal k domu s ocasem nahoru, jazyk mu visel z tlamy a oči mu zářily jako štěněti. Začínal nový den, nové dobrodružství.

„No pojď sem, ty rošťáku,“ poplácal psa a ten blaženě nastavoval boky k pořádnému podrbání. Pletl se mu pod nohy, dokud si nevynutil pořádnou dávku pomazlení.

„Tak jo, půjdeme ven, bude krásně.“ Drak na něho hleděl, jako by rozuměl každému slovu. A nejspíš to tak bylo, za ty dlouhé roky byli ti dva dokonale sehraní. Antonín pustil psa do chodby a ten okamžitě zamířil k misce s vodou. Ta venkovní mu určitě zamrzla až na dno, však mu dá čerstvou, až se vrátí z procházky, teď to nemá cenu.

Z komody vzal vodítko a klíče a Drak v očekávání úžasných zážitků netrpělivě přešlapoval u dveří.

Zamkl za sebou a pevným krokem vyrazil přes dvůr k brance, pak šli kousek podél okresní silnice a po pár metrech zabočili na polní cestu, která vedla přes louku a pak krajem lesa.

Antonínovi v kapse zadrnčel mobil, na chvíli zalitoval, že ho vůbec bral s sebou. Dlouho chodil bez něj, nechtěl být otrokem na dálkové ovládání, jak říkával. Nakonec skoro celý život strávil bez mobilu, tak proč by ho měl teď s sebou všude tahat. Jenže když se jeho kamarád zranil při těžbě dřeva ve špatně přístupném terénu, změnil názor. Jardovi Dopitovi mobil tehdy možná zachránil život. Motorovou pilou se ošklivě pořezal na stehně a ztratil spoustu krve, navíc mohl umrznout, přestože nebyl silný mráz. Sotva pár stupňů pod nulou. Díky mobilu si zavolal pomoc, a i tak s ním měli zdravotníci plné ruce práce. Z prochladnutí dostal silný zápal plic a vypadalo to s ním jednu chvíli hodně ošklivě. Takže Antonín uznal, že nošení mobilu do lesa má smysl. Stačilo nešťastně šlápnout nebo uklouznout. Přesto bytostně nesnášel, když občas potkal někoho na procházce, jak si vykračuje lesem, a přitom do mobilu huláká nějaké hlouposti, které podle něho patřily do kanceláře nebo domů, rozhodně ne do přírody.

Podíval se na displej. Jakub.

„Ahoj, co se děje?“

„Ahoj. Jenom jestli budeš navečer doma. Stavil bych se, mám to hotový a chtěl bych, aby ses na to podíval. Jsou to nakonec většinou tvoje filmy.“

„Jo, klidně se stav. V kolik tě mám čekat?“

„Tak někdy po šesté, jestli ti to vyhovuje. A taky ti chci ukázat, co jsem natočil sám. Jsem zvědavej, co mi řekneš.“

Jakub měl v hlase mladickou dychtivost, jakou Antonín sám už dlouho nepocítil. Musel se usmát, ale zároveň pociťoval i určitý odstup. Dlouhé roky ho amatérské filmování bavilo, snad i naplňovalo. Před lety si dal za cíl, že zdokumentuje co nejlépe vývoj tohoto kraje za celé minulé století. Čerpal z archivů, z různých starších dokumentů, získal i mnoho dobového filmového a fotografického materiálu, a tak třídil, zjišťoval a ověřoval různé události. Jak místní lidé prožívali vznik republiky, její rozkvět, pak krizi ve třicátých letech, odchod řady mladých za prací do zahraničí, především do Ameriky, potom okupaci, protektorát, odboj, průběh a konec druhé světové války, poválečné období, únorové události, padesátá, šedesátá léta. Postupně se dostal až k současnosti. Za dlouhé roky natočil mnoho autentických výpovědí pamětníků, většina z nich dnes už nežije, ale jejich svědectví je zaznamenáno.

Jeho filmy měly časem slušný ohlas, několikrát byl požádán ze strany gymnázia v Bystřanech, aby studentům o své práci a o místní historii něco řekl. Gymnázium tu vzniklo až po revoluci, snažilo se konkurovat středním školám v okresním městě a profesorský sbor byl mladý a hodně aktivní. Při škole, za podpory ředitelky, vznikl i filmový kroužek, dokázala sehnat i moderní a dost drahé vybavení a zájemců z řad studentů bylo víc než dost. Požádali ho, aby kroužek vedl. Moc se mu nechtělo, byl rozený individualista a neměl chuť se otravovat s partou puberťáků. Nakonec ho ředitelka uprosila, aby to aspoň na půl roku zkusil, že časem sežene někoho jiného. Vydržel to tři roky a rád na ten čas vzpomínal. Právě Jakub patřil k jeho prvním svěřencům. Byl talentovaný a zapálený, chtěl studovat FAMU, což se mu nepovedlo ani na druhý pokus. Absolvoval filozofickou fakultu a dnes učí na bystřanském gymnáziu, nadšeně se dál věnuje filmařině a fotografii. Ze zájmového kroužku se stal celkem úspěšný projekt, vzniklo školní filmové studio, které vede právě Jakub.

„Víš, mohlo by z toho být pásmo k výročí. Ten tvůj projekt si o to přímo říká, však to probereme.“

Antonín dávno nebyl ctižádostivý. Kdysi se na filmování vrhl z potřeby zachytit nehmatatelné, vyjádřit ducha tohoto tvrdého a chudého kraje. Cítil, jak se mění doba, běží čas a svět se zvolna přelévá do jiných tvarů. A cítil také, že vším se táhne jakási nepojmenovaná konstanta, skrytá a neviditelná kostra tvořená nenápadnými, ale nesmlouvavými zákonitostmi, podle kterých se události dějí. A že historie se bude opakovat tak dlouho, dokud nepochopíme. Byl vděčný paní ředitelce Loskotové, že vzbudila zájem u mladé generace.

Díky Jakubovi jeho filmy žily vlastním životem. On sám je natočil a byl ochotný je zpřístupnit komukoliv, kdo měl zájem, ale nijak se nepropagoval. Jakub jeho filmy umístil na you tube, spolu s tvorbou školního studia je představil na festivalech a podobných akcích. On sám už podobné nadšení neměl.

Na filmování nezanevřel, ale neměl ambice. Projekt, který ho tolik zajímal, dokončil a žádné velké téma, které by zachytil na film, už neměl. Byl především pozorovatel. V posledních letech se stále více zajímal o různé duchovní nauky, jen tak zlehka, jako by hledal, co ho osloví. Hodně četl Rudolfa Steinera a sám přemýšlel po svém o člověku a o světě. Antroposofie mu byla nejblíže, ale nechtěl jen studovat, chtěl najít svoji vlastní pravdu. Sám pro sebe, podle svého, tiše a poctivě ji žít. Stále víc se soustředil na interakci člověka a krajiny. Možná jednou zase vezme kameru do ruky, ale v současné době chtěl především prožívat vlastní život v souladu se svojí filosofií. Psal drobné statě, občas je publikoval v alternativních médiích. Také někdy přednášel a vedl pár workshopů na téma smysluplného lesního hospodářství a obnovy venkova.

Ještě s Drakem ani nedošli na polní cestu za domem, když se mobil ozval znovu. Pocítil nelibost. Přece si nenechá zkazit tak krásný den. Napadlo ho, že hovor prostě nepřijme, ale znal se, věděl, že by ho sžírala nejistota, co po něm kdo může chtít. Na displeji svítilo neznámé číslo. Nepřijme to. Ať si všichni trhnou nohou. Za pár minut se mobil znovu rozezněl, totéž číslo.

Zastavil se v mírném stoupání a s povzdechem se ohlásil.

II. 

„Ahoj strejdo, to jsem já, Ingrid.“

„Ahoj,“ odpověděl nejistě. Se svojí neteří se už dlouho neviděl, ale podle napětí, které měla v hlase, si byl jistý, že je na pokraji hysterického záchvatu. Pokud si dobře pamatoval, dokázala rychle měnit nálady, až ho to někdy děsilo.

„Já strašně moc potřebuju, abys mi pomohl, ty jsi moje jediná záchrana. To si nedovedeš ani představit, jaké peklo mám. Ivan je příšerný, já z něho mám strach. Je to u nás úplně šílený, jsem samá modřina. Málem mi zlomil ruku a po té facce blbě vidím na levé oko.“

Panebože, kdo je Ivan, co se to děje? S Ingrid nemluvil už řadu let, naposledy ji viděl krátce po pohřbu jejího manžela. Kdy to jenom bylo? Rychle vzpomínal, jeho neteř mezitím mluvila rychle jako kulomet. Vánoce nestály za nic, nedal pořádné dárky ani jí, ani dětem, byl na všechny protivný a s nikým nemluvil. A když ho slušně požádala, ať se nechová jako debil, začal na ni řvát. Pohádali se a on ji zmlátil, to už se nedá vydržet, takový život.

„Počkej, prosím tě. Ne tak rychle, vždyť já se v tom nemůžu zorientovat. Co pro tebe můžu udělat?“ Dobře tušil, že touto otázkou si otvírá bránu do pekla, ale nedokázal ji nepoložit.

„Promiň, prosím tě, promiň, že jsem to na tebe tak vychrlila. Víš, já jsem úplně hotová, já už nemůžu.“

„Inko, nejanči, vzpamatuj se a řekni mi, co potřebuješ. Všechno vyřešíme.“

„Já jsem věděla, že mě v tom nenecháš, jsi zlatej, strejdo. Všichni na mě kašlou, nemám se na koho obrátit. Já bych potřebovala, kdybys mě u sebe i s dětma nechal bydlet.“

Zatmělo se mu před očima. Nedokázal si představit, že by o svoji rajskou samotu měl přijít. Ne s Ingrid. Ani s ní samotnou, natož ještě s dětmi. Kolik jim teď může být? Určitě to budou puberťáci, musí být ze své matky taky slušně vykolejení. Cítil, že návštěva neteře v jeho domě nepřinese nic dobrého.

„Inko, jestli teď nemáš s dětma kam jít, přijeď. Na pár dní tě tady můžu nechat a pak vyřešíme tvůj problém.“

„Děkuju ti, strejdo, jsi zlatej. Já si klidně najdu práci v místě a budu ti platit nájem, ale s Ivanem zůstat nemůžu.“

„Počkej s tím, prosím tě. Probereme to osobně. Natrvalo tě tady nechat nemůžu a jistě by to nebylo ani dobrý, děcka určitě chodí do školy ve městě. Jak říkám, na pár dní tu můžeš zůstat a vyřešíme to tak, abys byla v bezpečí u sebe doma. Barák je tvůj, ne?“

„Jo, to je.“

„Tak jestli se s tím Ivanem rozcházíš, bude se muset odstěhovat. Přijeď, pár dní si odpočineš a všechno si srovnáš v hlavě a potom se to v klidu a s rozmyslem vyřeší.“

Neteř mu znovu přehnaně děkovala a on v jejím hlase zřetelně slyšel hysterii. Nechtěl ji soudit, nevěděl, čím si právě procházela, ovšem tušil, že ho nečeká zrovna klidné období. Pomoc jí odmítnout nedokázal, ale nechtěl se nechat zatáhnout do řešení její rodinné krize víc, než bylo nezbytné. Nechtěl, aby ho rušila v jeho hledání harmonie, nebyl zvědavý na cizí dramata.

Jestli mu nelhala a její partner ji opravdu mlátil, musel jí pomoct. Aspoň jí poskytnout azyl, aby si měla kde vydechnout a naplánovat si budoucnost. Najít sílu k tomu, aby se zbavila násilníka a ochránila sebe i své děti. Antonín nesnášel domácí násilí. Nedokázal pochopit, jak může nějaký chlap jen tak mlátit ženu a děti. Pro něj bylo něco takového zcela nepřijatelné, neomluvitelné. Přesto měl určité pochybnosti.

Ingrid nebyla jednoduchá. Už jako děcko dokázala být umíněná a brzy se naučila manipulovat druhé. Vyrůstala se dvěma bratry, dělil je značný věkový rozdíl. Kluci se narodili dva roky po sobě, ale Ingrid byla o deset let mladší. Jako malá hodně stonala a rodiče s ní měli spoustu starostí. Antonín si všiml, že děvče rychle vycítilo, jak na sebe strhnout pozornost okolí, získat výhodu a prosadit si svoje. Ještě byla v předškolním věku a už si dokázala vynucovat privilegia. Když nechtěla do školky, rozkašlala se, rozbolela ji hlava, když chtěla novou hračku, dokázala se lísat a žvatlat, až to bylo protivné. Na její rodiče to ovšem platilo. Jednou sestře řekl, že dělají chybu, že na to můžou doplatit všichni a možná nejvíc právě Ingrid. Když jí nepřestanou ve všem ustupovat, neporadí si se životem, bude mít problémy ve vztazích s lidmi.

„Ale prosím tě, vždyť je ještě malá. A nemocná, spoustu toho nesmí, nemůže si hrát, jako jiné děti, musíme jí to nějak vynahradit. Až trochu zesílí a vyzdraví, bude to něco jiného.“

„Jenomže ona nebude chtít zesílit a uzdravit se. Už teď moc dobře ví, že to, co vy vidíte jako slabost, může používat jako páku, aby získala, co chce. Dobře, zatím je to třeba jenom čokoláda nebo nová panenka, ale křivíte jí charakter.“

Ještě dnes si pamatuje tehdejší rozhovor. V momentě, kdy vyslovil svoje výhrady, věděl, že udělal špatně. Sestra jeho argumenty slyšet nechce, nebere je jako radu, ale jako nespravedlivou kritiku. Vždyť oni se přece snaží nemocnému děcku vynahradit jeho hendikep. Marta se urazila. Moc dobře ji znal a okamžitě si uvědomil, že ona nikdy nepřizná chybu. Naopak, potřebovala být světem oceňovaná jako oddaná trpící matka, která se svému dítěti obětuje.

Možná, že později, po letech, mu dala za pravdu, když si s dospívající Ingrid absolutně přestala rozumět a v jednom kuse se štěkaly. Nikdy mu to však nepřiznala. Tehdy se na něho obořila velmi zle. Nekřičela, téměř tiše na něho syčela, v očích měla ublíženost a ještě cosi dalšího, mnohem horšího. Zášť, která ho překvapila a zabolela.

„Tak to bych si vyprosila. Do výchovy se mi nepleť. Jak vůbec můžeš tak hnusně mluvit o nevinném děcku, co ty jsi vůbec zač. A víš co, starej se o vlastní rodinu. Myslíš, že nevím, jak to u vás doma vypadá? S Janou si nerozumíte, jste každej úplně z jiného těsta a ani se nesnažíte jeden druhého chápat. Kvůli děckám byste měli. Ale ty? Věčně v práci, myslíš, že jsme všichni blbí? Vždyť je to veřejné tajemství, že někoho máš. Jana není slepá, určitě jí to došlo taky. To si myslíš, že stačí, když doma vysypeš peníze a o další se nestaráš? Zrovna ty mě budeš cosi kázat.“

Ťala do živého, ještě dnes při té vzpomínce se zachvěl. A dost možná ho sestřina slova tolik nepálila v době, kdy je pronesla, ale až nyní, s odstupem času. Když zpětně vidí, co bylo špatné a co dobré, jestli to celé mělo smysl a komu ublížil nejvíc. Olga. Nemohl zapomenout, chyběla mu i teď. Nedokázal se jí vzdát, a přitom jí nikdy neposkytl to, co si přála a zasloužila. S ní měl žít, mohli být spolu šťastní.

Jenže to nedokázal. Neuměl udělat ostrý řez a rozvést se s Janou. Ne, když na něho koukaly jeho dcery dětskýma očima plnýma důvěry a jindy zase strachu. Nemohl by je opustit. Od jejich narození Janě s péčí o ně pomáhal a neuvěřitelně ho to těšilo. Rád je krmil, uspával, koupal, byl s nimi, když byly nemocné, hrál si s nimi, učil je první slůvka. Vše, co v jiných rodinách dělávala především matka, dělali s Janou oba. V prvních letech věřil, že je děti stmelí. Hned po svatbě se ukázalo, že každý z nich má jiný pohled na život, jiné hodnoty. Jana byla ekonomka, chytrá a ambiciózní, měla přirozené manažerské schopnosti a toužila po kariéře.

V Makůvce se jí nelíbilo. Jakkoli jí bydlení v krásné staré hájovně připadalo kdysi romantické, jakmile skončilo první léto a přišly podzimní plískanice, krátké dny, věčně zablácené boty a nutnost starat se o topení, začala mluvit o stěhování. Nejlépe do Olomouce nebo aspoň do Jílové. Byt v paneláku, školka přes cestu a obchod u autobusové zastávky. Do práce pár minut městskou dopravou. Večer by si mohli někam zajít nebo pozvat známé, ale co tady, v díře na konci světa. Vždyť silnice vede jen pár kilometrů dál a končí u pily. Nejbližší sousedé jsou podivíni z polorozpadlého statku na Babí Louce, drží si několik koní a žijí sami pro sebe.

Mohla dělat ekonomku na pile, byli by ji tam rádi zaměstnali. Jenže ona nechtěla, raději každý den dojížděla skoro hodinu autobusem do Jílové, jen aby byla mezi lidmi, v civilizaci, jak říkala.

On se stěhovat nechtěl. Patřil sem a představa, že své kořeny přetne, ho děsila. Byl upřímně přesvědčený, že hájovna je ideální místo pro děti. Ano, žili na samotě, ale bylo tu nádherně. A zdravý čerstvý vzduch, pobyt v čisté přírodě, to vše dětem jistě prospěje. A do Makůvky to mají jen pár minut pěšky, první střechy vesnice jsou odsud na dohled, hned pod kopcem za zatáčkou.

Obě dcery byly po něm, měly to tu rády, věřil, že ke svému domovu mají silný vztah a v jeho očích byla láska k místu, kde člověk žije, stejně významná jako city k lidem. Nechtěl volit, různě kličkoval, oddaloval řešení a Janě se snažil pomáhat s domácností, jak jen mohl a uměl. Jen aby jí vynahradil dojíždění do města.

Jenže si nerozuměli v ničem. Jemu stačilo ke štěstí málo, ale potřeboval pohodu, harmonii. Nacházel ji v drobnostech, především v přírodě, bez které si život neuměl představit. Jana byla zaměřená materiálně a při výměnách názorů se zaštiťovala zájmy dětí. Bylo nutné pořídit auto, pak nový nábytek, dovolenou u moře, značkové oblečení, sportovní vybavení. Snažil se, ale ať dělal, co chtěl, pořád měl pocit, že selhává, že není dost dobrý. A mrzelo ho, že ona nevidí svět jeho očima, že jí nedokáže předat pocit štěstí, když v sadě za domem rozkvetou stromy.

Jana sháněla byt ve městě a využívala všechny známosti, které byla schopná sehnat. V těch letech to ovšem nebylo jen tak, na byt se dlouho čekalo, existovaly pořadníky.

„Já nikam do nájmu nejdu,“ namítal.

„Vždyť tady jsi v nájmu taky, nic ti tu nepatří, tak jaké kořeny.“

Byla to pravda, hájovna jim nepatřila, koupil ji až po revoluci, když lesní správa v rámci organizačních změn prodávala majetek Tehdy tu bydleli v nájmu, ale jeho rodina tu žila už po několik generací. Antonínův otec i děda byli hajnými a byli na to náležitě pyšní. Antonín vystudoval a stal se lesnickým inženýrem, nikoho to nepřekvapilo.

Když potkal Olgu, byla pro něho zjevením. Jemu bylo třicet, ona byla skoro o deset let mladší, ale byla tak plná života a nadšení. Neviděla za vším peníze, neřešila praktické problémy, dokázala být šťastná jen proto, že svítí slunce. Nechtěl si s ní začínat, neplánoval to, ale sblížili se velmi rychle. Věděla, že je ženatý, nic po něm nechtěla, milovala ho stejně jako on ji, a to stačilo. Zpočátku. Chápala, že se Antonín nerozvede kvůli dětem. A později, když už jí táhlo na třicet a jeho děti odrůstaly, Olga toužila založit rodinu. Chtěla s ním dítě, i kdyby měla být svobodná matka, ale on nechtěl. Nedokázal si představit, jak by to fungovalo, chtěl úplnou rodinu. Ano, chtěl Olgu, ale nemohl najít sílu k rozhodnutí, nedokázal udělat první krok. Tím ji zničil, neuměl ji opustit, dát jí volnost, aby mohla být šťastná s někým jiným. Sám sebe přesvědčoval, že Olga přece od počátku dobře věděla, jak to s ním je, že po něm nemůže nic chtít. Vzal jí všechno.

Jana velmi rychle zjistila, jak se věci mají a zařídila se podle toho. Zpočátku plakala, vyčítala a dělala scény, a když viděla, že Antonínovo špatné svědomí je poměrně dobře využitelné, spokojila se s tím. Stačilo jí, že rodina zůstane pohromadě a bude materiálně zabezpečená.

Ingrid v telefonu dál něco povídala vzrušeným hlasem, vrátila ho zpět do současnosti. S povzdechem ji nechal chvilku mluvit, a když to nemělo konce a ani žádných pevných tvarů, zastavil její hysterický výlev jasným dotazem.

„Kdy chceš přijet?“

„Co nejdřív, musím toho spoustu zařídit. Sbalit věci, hlavně děti, víš, pro ně je to tak strašné. Neuvěřitelně se v Ivanovi zklamaly, já vůbec nevím, co bude dál.“

„Inko, dost. To můžeme probrat později. Potřebuji vědět, kdy přijedeš, mám taky nějaké svoje plány.“

„Určitě ještě dnes, možná až večer, ale dnes stoprocentně dorazím. Já už tady nebudu ani jedinou noc,“ zase se rozjížděla.

„Můžeš být v patře, v pokojích po holkách, nábytek tam je a jinak jsou prázdné. Já nevím, jestli budu doma, až dorazíš.“ Vysvětlil jí, kde najde rezervní klíče od domu.

Pak ho napadlo, že Drak ji bez něho do domu nepustí, ale nechtěl ji děsit. Stejně bude nejspíš doma, až Ingrid dorazí, kde by byl. A když ne, bude muset počkat v autě, on se nikam daleko nechystá, určitě by byl někde poblíž.

III. 

Děti se zabarikádovaly ve svém pokoji. Tomáš trošku popotahoval, byl nejistý a vyděšený. Starší Soňa se odhodlaně opřela o dveře a otočila klíčem v zámku.

„Otevřete, musíme se rychle sbalit. Odjíždíme,“ ječela Ingrid.

„My nikam nejedeme,“ odvětila Soňa s ledovým klidem.

„Samozřejmě, že jedete, odjíždíme všichni tři. Tady vás nechat nemůžu a rozhodně tu nezůstanu. Vždyť jste to viděli.“

„No právě.“

„Jak no právě. Co si to dovoluješ? Okamžitě otevři ty dveře a začni balit.“

„Nikam nejedu. A Tom taky ne.“

„O tom s tebou nebudu diskutovat. Pusť mě dovnitř,“ zalomcovala klikou. Chatrné interiérové dveře se zachvěly, ale rozzuřenému náporu odolaly. „Tak dělej.“

„Co když je máma vyrazí?“

„Prosím tě, váží pětačtyřicet kilo i s botama, na to nemá.“

„Víš, jak umí zuřit.“

Z chodby se ozval zvuk odsouvaného nábytku a pak zaduněla rána.

„Ty vole, ona to fakt vážně vyrazí.“

„Soňo, nedráždi mě a otevři ty zatracené dveře, nebo je rozmlátím.“

Děti zůstaly zticha.

„Dobře, jdu pro sekeru.“

Soňa pohrdavě sykla a pomalu, se zřejmou neochotou odemkla. Dveře se okamžitě rozlétly a dovnitř vpadla Ingrid. Blond vlasy s nazrzlým nádechem měla rozcuchané a trčely jí do stran, oči jí plály a ve tváři byla zarudlá. Přiskočila ke skříni, zalovila na jejím dně a vyhodila na koberec doprostřed pokoje cestovní tašku a batoh.

„Začněte balit. Teď hned.“

„Neřvi na nás. My nikam nejdeme.“

„Tak to teda jedete. Se mnou do Makůvky. Tak bude to? Učení, oblečení, rychle.“

„My chceme zůstat doma,“ špitl Tomáš a v očích se mu objevily slzy.

Ingrid a během vteřiny celá proměnila. Sedla si na okraj dětské postele, vjela si rukama do vlasů a rozplakala se. Soňa se zatvářila rozpačitě, tyhle změny matčiných nálad celý život nenáviděla. Nejdřív běsnění, pak výčitky, pláč, omluvy. Už to zažila snad tisíckrát.

„Ale to nejde. Musíme pryč. Já nechci, aby vám Ivan ublížil, stačí, když zmlátil mě, vždyť jste to oba viděli, Tome.“

Jasně, máma se zaměřila na slabší článek, odfrkla si Soňa.

„Táta nám neublíží.“

„Neříkej mu táta. Není to váš otec, pěkný hajzl se z něho vyklubal,“ nabrala zase Ingrid na otáčkách.