František Niedl

Pach krve

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2019

© foto na obálce Nejron Photo 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8781-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8782-6 (mobi)

1 

„Takže těch čtyři sta těžkooděnců jste nepřivedli na pomoc mně, ale budete s nimi pokračovat dál do Čech?“ vypoulil nevěřícně na Balduina Lucemburského a Petra z Aspeltu své oči římský král Ludvík Bavorský.

„Není zbytí, Milosti,“ odpověděl lakonicky Petr, mohučský arcibiskup. A v jeho odpovědi bylo jen tolik pokory, kolik bylo nezbytně nutné – ani o kousek víc.

„A můžeš mi tedy říct, v čem je o tolik důležitější věc krále českého než věc římského?“ zeptal se Ludvík dotčeně.

„Nikdo netvrdí, že by tomu tak bylo,“ ujal se odpovědi Balduin, arcibiskup trevírský, s notnou dávkou shovívavosti v hlase. Oba arcibiskupové byli o mnoho starší než Ludvík a také byli mnohem zkušenější. Měli za sebou pěknou řádku bojů, jak vojenských, tak politických. A oba zažili více vítězství než porážek, což se o Ludvíkovi říct nedalo.

„Snad ti ani nemusím připomínat, že pokud by padl Jan, s největší pravděpodobností bys padl i ty, Milosti. To je skutečnost.“

„Pokud byste však zůstali, mohli bychom konečně srazit na kolena toho nestoudného vzdorokrále Fridricha Habsburského, toho páva nadutého, i s tím jeho přízviskem Sličný.“

To byla sice částečně pravda, ale nebylo v zájmu mnohých, tedy ani Petra z Aspeltu, ani Balduina Lucemburského, aby za jejich přispění došlo k tak rychlému a lacinému vychýlení sféry moci na jednu či druhou stranu. Takhle museli uplácet oba, Ludvík i Fridrich. A přeplácet, aby přetáhli z druhého tábora na svoji stranu co nejvíce velmožů, světských i církevních. Ani Petr, ani Balduin neměli zájem na tom, aby jim Ludvík příliš vyrostl. A především kartou, na kterou vsadili, byl Jan Lucemburský, kterého se dokonce v minulosti pokoušeli prosadit až na římský trůn ve snaze navázat na jeho otce Jindřicha VII., jenž se stal z málo významného lucemburského knížete římským císařem, i když ne zrovna úspěšným. Až když se ukázalo, že Jan nemá šanci stát se římským králem, přiklonili se k Ludvíkovi. Navíc Petr z Aspeltu byl svázán s Českým královstvím ještě z doby vládnutí Přemyslovců. A Balduin? On sám byl Lucemburk a strýc krále Jana. Krom toho ani jeden z obou církevních hodnostářů nebyl přesvědčen o Ludvíkových vojenských schopnostech. Ostatně Ludvík je o tom ve svých předešlých střetech s Fridrichem jen utvrdil. A nebylo jisté, že by jejich čtyři sta těžkooděnců dokázalo tento stav zvrátit. A pak by to byli i oni, kdo by v důsledku svého konání tratili.

„Ty tu máš, Milosti,“ ujal se znovu slova Petr z Aspeltu, „dost říšských knížat, o které se můžeš opřít. A nemusím ti připomínat, že mnohdy nezáleží na množství, nýbrž na umu.“

„Máte mě snad za neschopného?!“

„To netvrdím. Jen připomínám fakta. Jan,“ navázal arcibiskup na předešlé, „je téměř osamocen, co se týče vnější podpory, a domácí šlechta je rozdělená s tím, že strana králi protivná je silnější. A pokud by někdo byl ve své touze po moci a zisku tak zaslepený, že by požádal o intervenci zvenčí…“

„Fridrichovy vojenské síly vážu na sebe já.“

„Jsou tu i jíní, které by vidina získání české koruny a stříbra z Hor Kutných mohla zaslepit. Například Robert z Anjou, král uherský, ale i sousedé na západ a na sever od Českého království. A vyčkává i svržený bývalý český král Jindřich Korutanský, který je straníkem Fridricha Habsburského. Je nutné Janovu moc v Čechách upevnit. Až se tak stane, bude ti Jan významným pomocníkem při Fridrichově zlomení.“

Ludvíkovi se na obličeji vyloudil trpký úšklebek poznání. Takže to bude opačně, než si přál. Nebude to on, kdo posílený porážkou Fridricha bude pomáhat českému králi, a ne zadarmo, ale naopak on, pokud Jan posílí, se bude muset dožadovat jeho pomoci a samozřejmě, nebude to také zadarmo. Dobře vymyšlené. „Takže s vaší pomocí nyní počítat nemohu,“ shrnul, aniž by se pokoušel o další přemlouvání. Bylo mu jasné, že oba muži jsou už rozhodnuti. Petr z Aspeltu měl na jazyku větu, že se budou za něj modlit. Avšak v takové situaci by vyzněla spíše ironicky – i když by to byla pravda.

V komnatě norimberského hradu, kam Ludvík odvedl oba preláty, se zešeřilo a zavládlo ticho. Jako by tušil, že ten rozhovor nedopadne dobře, dal přednost tomuto soukromí před rytířským sálem, kde se všichni ještě před chvílí účastnili říšského sněmu, který na začátek března onoho léta Páně 1316 svolal právě z důvodu tažení proti Fridrichovi. Nechtěl, aby ostatní slyšeli to, co tu nyní zaznělo. Jistě, dozví se to, ale z jeho podání tak, aby i oni nezačali uvažovat o možnosti své vlastní neúčasti.

Březen se přehoupl do své druhé poloviny, když se do Čech valily Všerubským průsmykem řady těžkooděnců, výkvětu porýnského rytířstva. Kopyta koní rozstřikovala zbytky mokrého sněhu, který byl ještě v noci pokryt zmrzlou krustou. Nad hlavami korouhevníků vlály praporce jednotlivých pánů. Ti sami byli v dobré náladě, protože konečně mohli po tuhé zimě dělat to, k čemu byli předurčeni – tedy k boji. Do Čech nejeli s nepřátelskými úmysly. Jen počítali s legitimním ziskem, bez ohledu na to, proti komu budou bojovat. A většině z nich ani nevadilo, pokud by k žádnému boji vůbec nedošlo a postačila by jenom demonstrace jejich síly. Oběma preláty byli ubezpečeni, že na svoje si přijdou tak i tak.

„Kolikrát ještě?“ pronesl Balduin spíše pro sebe, na druhou stranu dost silně, aby ho Petr z Aspeltu slyšel.

„Co máš na mysli?“ zeptal se Petr, který jel vedle něj v čele kolony, hned za průzkumným oddílem.

„Kolikrát se budeme vracet do tohoto království, kde nás nemá téměř nikdo rád.“

„Kolikrát bude třeba,“ odpověděl mu jeho druh. „Dlužíme to Janovi.“

„Jistě.“

„Někdy se ptám sám sebe, zdali bylo dobře, že jsme ho, ještě nedospělého, hodili mezi všechny ty dravce. Vždyť jsem to byl právě já, kdo měl největší podíl na vyjednávání toho sňatku s Eliškou Přemyslovnou. Vzápětí si však musím odpovědět, že to rozhodnutí bylo správné. Každý, kdo se zrodí z ušlechtilého rodu, se musí snažit za svůj život vybojovat co nejvíc. K tomu se zrodil, to je jeho poslání. Ani kdyby zůstal Jan v Lucembursku, nebyl by ušetřen rozličných útoků a pokusů o oslabení knížectví, ke kterým, jak sám nejlépe víš, dochází neustále. A mohl by jim čelit z mnohem slabší pozice, než když je českým králem. Už jen ten fakt mnohé odradí. Neboj se příteli, Jan si nakonec poradí.“

„A my mu v tom, s pomocí boží, pomůžeme.“

„Amen.“

„Hoří!“ vřítil se k nim jeden jezdec z průzkumného oddílu.

Ano, kus cesty před nimi stoupal k obloze špinavý dým. Byla to první známka toho, k čemu v Čechách dochází. Téměř až k Plzni projížděli krajinou plnou klidu. Jedinou věcí, které si všimli, bylo, že se krajina připravuje na probouzející se jaro. Na tom však nebylo nic neobvyklého, protože jaro přicházelo s pravidelností, předurčenou Stvořitelem, každý rok. A nic nenasvědčovalo tomu, že by se tak nemělo stát i letos.

Hořela, spíše dohořívala vesnice. A jak se budou moci cestou k Praze přesvědčit, nebude poslední, kterou potká podobný osud.

Nebylo třeba zvláštní obezřetnosti, protože nájezdníci už byli dávno pryč. A i kdyby nebyli, jen přítomnost tak mohutného oddílu výkvětu rytířstva by je zahnala na zběsilý úprk, co nejdál od něho. Přesto někteří z rytířů měli chuť pustit se do pronásledování těch nájezdníků, jen tak pro rozptýlení. Ale to Petr z Aspeltu nedovolil. Nebyli na nějaké kárné výpravě a jejich poslání spočívalo v něčem úplně jiném.

Pohled na zmar při projíždění vesnice nabízel obrazy a vjemy obdobné, které jsou k vidění po jakémkoliv podobném běsnění. Mrtvoly s rozpáranými břichy, rozdrcenými hlavami, ženy s vyvrácenýma nohama, štiplavý pach spáleniny a nasládlý, všudypřítomný pach krve, šířící se od lidských obětí či mršin domácího zvířectva a dobytka.

„Pokračujte!“ pobízel rytíře i obyčejné zbrojné a jejich pacholky Balduin Lucemburský neúnavně. „Není tu nic jiného, než co už většina z vás viděla a k boží lítosti cestou dál ještě uvidí.“

Po chvíli jízdy dojel oba preláty jeden z rytířů. „Pane,“ oslovil Petra. Nepoužil slovo Eminence, protože to arcibiskup zakázal. Důsledně odděloval sféry své činnosti. Tu vojenskou, kde se spokojil s oslovením pane, od té duchovní a diplomatické, kde oslovení Eminence bylo zcela na místě. „Tam v tom mlází na kraji lesa stranou od cesty jsme zahlédli nějaké lidi.“

„Já rovněž.“

„Mohl bych vzít s sebou pár zbrojných a podívat se, co jsou zač.“

„Jsou to uprchlí vesničané, kterým se podařilo přežít. A pokud přemýšlíš o nějaké kořisti, jediné, co bys mohl získat, jsou jejich podělané gatě.“

„Myslel jsem, že by se z nich daly vyrazit nějaké informace,“ řekl rytíř dotčeně.

„Tvá snaha tě šlechtí, ale sotva by ses od nich něco dozvěděl. Strachy ze sebe nedostanou jediné slovo, a i kdyby, nerozuměl bys jim, nemluví tvojí řečí. A i kdyby mluvili, stejně nebudou vědět, kdo to udělal. Na lup a plenění se nejezdí s korouhví. Budou se tě bát, stejně jako se báli těch druhých. Máme totiž meče, s nimiž se zabíjí.“

Do Prahy dojeli 26. března pozdě odpoledne. Dostalo se jim radostného uvítání oběma královskými manželi.

„Ještě dneska vyšlu posly ke všem našim příznivcům,“ pronesl Jan plný radostného nadšení. „Ať se zvednou se všemi svými ozbrojenci, které dokážou postavit do zbraně, a přitáhnou ku Praze.“

„To udělej, Jene,“ přitakal mu Petr z Aspeltu, ale jeho slova postrádala Janovu jiskru. „Nemusíš však zvát všechny, jen ty nejdůležitější, a také si nemusí brát s sebou veškerou zbrojnou čeleď. Stačí jen tolik, aby jí měli dost na svoji ochranu. A hlavně ať se dostaví co možná nejvíc členů královské rady, aby naše jednání bylo legitimní.“

„Nerozumím,“ pronesl Jan udiveně. „Jaké jednání? Přece jsme se tu nesešli k jednání, ale proto, abychom vytáhli do boje.“

„Nech nás nejdříve vydechnout, milý synovče,“ přidal se k Petrovi Balduin. „Máme za sebou únavnou cestu. A vzhledem k tomu, že už nejsme nejmladší… Nejdřív se ubytujeme a pak se sejdeme při večeři v úzkém kruhu – jenom my čtyři. Protože nikomu cizímu není nic do toho, co zde zazní. Ať už se jedná o tvé příznivce, nebo odpůrce. A to, co po té poradě vyjde ven, musí znít jako jeden hlas.“

„Ne, na to nikdy nepřistoupím!“ Eliška, bez ohledu na svůj pokročilý stav těhotenství, vyskočila od stolu tak energicky, až se za ní křeslo převrátilo na zem, a přecházela po malé hodovní komnatě jako divoká lvice. „To se mám smířit s tím, že tu bude vládnout ten licoměrník Jindřich z Lipé s tou svou děvkou Eliškou Rejčkou?“

„Nic takového se nestane. A šetři své síly, milá dcero,“ pokáral ji Petr z Aspeltu. „Tvojí hlavní starostí je teď přivést na svět zdravého potomka. A dá-li Bůh, snad i dědice trůnu.“

„Tím chceš říct,“ zvýšila Eliška ještě víc svůj hlas, „že jako žena se hodím tak akorát k plození dětí?“

„Pokud vím,“ poznamenal Balduin, „náš dobrotivý Bůh ve své nekonečné moudrosti toto poslání přisoudil právě ženám. Muž je povinen svoji rodinu zaopatřit a bránit ji, třeba i s mečem v ruce. Žena se stará o domácnost a rodí děti. Nevím, co bys na tom chtěla měnit, Eliško. Žena nemůže táhnout do boje, to musí dělat muž. Ale pokud by ho Bůh obdařil ještě schopností rodit děti, pak by snad ani nebylo žen zapotřebí.“

„Jenže já jsem žena z rodu Přemyslovců a jsem tomuto rodu povinována, abych nesla jejich dědictví. Přemyslovci byli bojovníci a nikdy se nevzdávali.“

„Někdy i ke škodě jich samých,“ poznamenal Petr z Aspeltu.

„Jak to myslíš?“

„Protože někdy je třeba jednat, a ne se bezhlavě vrhat do každého boje. Kdyby tomu tak nebylo, možná bychom v této komnatě teď vůbec neseděli. Ty bys nebyla manželkou Jana Lucemburského, protože Přemyslovci by vládli dál. Byli opravdu košatým rodem, ale byli také plni vzájemné nenávisti, která je hubila. Místo toho, aby získávali nové úděly vně království a navzájem se podporovali, postupně se vyvražďovali. Pravda, tvůj děď Přemysl Otakar II. zemřel vskutku rytířskou smrtí. Ale co z toho? Místo aby bitvu řídil, vrhl se jako první bezhlavě do boje. A tak nepřímo přispěl k vymření Přemyslovců, a proto tu teď sedíme my. A já žádné další Moravské pole nepřipustím. Ne po tom všem, co už jsem tomuto království dal, a po tom úsilí, které jsem vašemu posazení na trůny věnoval.“

„Ale vždyť Jindřich z Lipé sedí ve věži,“ přidal se ke své ženě Jan, jenž těžko skrýval zklamání.

„Když mu necháme setnout hlavu, nepřátelskou stranu to ochromí,“ nehodlala se vzdát Eliška.

„Když postavíme co nejrychleji silné vojsko, srazíme je na kolena,“ pronesl Jan přesvědčeně.

„Koho srazíme na kolena?“ zeptal se Petr už trochu posměšně. „Ty myslíš, že proti nám vytáhnou? Ne, budou se nám vyhýbat a vyčkávat, až se vojsko samo unaví a vypukne v něm nespokojenost. A pak dojde k tomu, že se tvé vojsko začne rozpadat. Jednotlivé oddíly se rozejdou po tvém království a budou loupit, aby se alespoň trochu zahojily.“

„Můžeme táhnout od jednoho nepřátelského panství k druhému…“

„Víš, že k dobývání potřebuješ čas a peníze. A obého se nám nedostává. Mám ti snad připomínat, kolik úsilí tě před dvěma měsíci stálo dobývání Vysokého Mýta, Jaroměře a Poličky?“

„I to víš?“

Petr na Janovu otázku neodpověděl, jen se usmál.

„Síly protivníků zde v království jsou zhruba vyrovnané. I když se mi doneslo, že nepřátelská strana je silnější. A při oblíbené kratochvíli českých pánů přebíhat z jednoho tábora do druhého, nikdy nevíš, jak bude v rozhodující chvíli silný ten tábor tvůj.“

„A co Ludvík, římský král, ten nepomůže?“

„Ten je na tom ještě hůř než ty. Úpěnlivě nás žádal, abychom se svými rytíři zůstali s ním a podpořili ho proti Fridrichovi. Odmítli jsme a vydali se na pomoc tobě. I když si nejsem jistý, zdali to bylo nejlepší rozhodnutí. Protože pokud by padl, budeš v přímém ohrožení od dalšího velmi mocného nepřítele.“ Petr z Aspeltu si povzdechl. „Věř mi, Jene, že řešení, které jsme s Balduinem navrhli, je pro tebe v dané situaci tím nejlepším. Musíme nejdříve stabilizovat poměry v Čechách a posílit tvou moc. Až se tak stane, můžeme přemýšlet o tom, co dál.“

Jan neodpověděl, jen do sebe obrátil další pohár vína, zrovna jako to dělali i ostatní. Jako by chtěli spláchnout pachuť toho jednání. Mladíci Čeněk z Vřesova a Albrecht z Lahnecku znovu naplnili jejich poháry. „Takže těch čtyři sta těžkooděnců,“ konstatoval Jan, „bylo jen divadlo?“

„Ale vůbec ne, synovče,“ ozval se Balduin. „Budeme vyjednávat z pozice síly. A zdejší pánové budou vědět, že ti těžkooděnci se ještě vždycky mohou dát do pohybu. Vždy si vyberou jednoho, pak druhého a nakonec může dojít i na to stínání hlav. Ale nemyslím si, že to dojde tak daleko. Určitě už dneska mnohého z nich škrábe v krku při pomyšlení, že by na něj mohl dopadnout katův meč.“

2 

Beneš z Vřesova se pomalu zotavoval ze svého zranění, jež utrpěl při zimním tažení proti věnným městům bývalé dvojnásobné královny Elišky Rejčky – Jaroměři, Vysokému Mýtu a Poličce. Tam byl zasažen šípem, stejně jako on zasáhl u Kostelce nad Orlicí Jana z Vartenberka. Na rozdíl od Vartenberka, jehož rána byla smrtelná, se ta Benešova nezdála být, alespoň zpočátku, život ohrožující. Ale kvůli nečistotám, které se do ní dostaly, rána zhnisala, a Beneš se dlouhé dny potácel mezi životem a smrtí. Ani neví, komu by měl víc poděkovat za záchranu svého života. Zda johanitskému ranhojiči z velkopřevorství pražského, židovskému ranhojiči v Budějovicích, svojí sestře Máří či Anežce, dceři popraveného rožmberského písaře Sarkantese, kterou vypudil z Vřesova a jež se s Máří usadila v Budějovicích, kde se zabývaly bylinkářstvím. Nebo i svému švagru Wolframu Katzingerovi z Olšové, který se s ním, naloženým na saních, hnal napříč královstvím, protože on, Beneš, si přál ještě jednou vidět Vřesov nebo na něm alespoň zemřít. Byl tu také Gorbut, náčelník obyvatel z močálů, jenž mu také přinesl léčivý lektvar. Možná to byl však samotný Vřesov, který ho nakonec postavil na nohy, či přispěla i panna Gabriela z Radomi, dvorní dáma Violy Těšínské, vdovy po Václavovi III., jež se stala chotí Petra z Rožmberka.

Na tu myslel Beneš nejvíce. Nemohl ji vypudit z hlavy a vlastně se o to ani nepokoušel. Znovu se vracel k její návštěvě zde na Vřesově v době, kdy se jeho stav sice už nezhoršoval, ale on byl vysílený tak, jako nikdy předtím, a zdálo se mu, že to tak už zůstane navždy. Ona se k němu však chovala jako k simulantovi. Nebyla ochotná jeho stav brát na vědomí, stále ho jenom popichovala a on? Nikdy předtím se s takovou ženou nesetkal. Což vlastně nebylo ku podivu, protože on se za svůj život setkal jen s málo ženami, které by ho zaujaly. Byl sice výborný velitel a bojovník, ale dalo by se říct, že v těchto záležitostech byl velmi nezkušený. Když odmyslíme všelijaké děvčice objevující se ve vojenských leženích, lazebnice a dívky povětrné všeobecně. Pak poznal ještě Anežku, nevlastní dceru jeho sestry Máří, jež se k němu zachovala velmi hanebně, když se chystala otevřít bránu Vřesova nepřátelům, kteří ho obléhali.

„Máš chvilku, pane Beneši?“ přistoupil k němu Gert Flick, správce hřebčína.

„Připadá ti, Gerte, že bych se nějak honil?“ zašklebil se na svého prvního koňáka Beneš. Seděl na lavičce na nádvoří u srubu přilepeného k hradbám. Dřív, když se Vřesov stavěl, ho obýval sám, teď zde však byl jeho purkrabí Zdislav Koníř, který kvůli svým nemocným kolenům odmítal lézt po schodech paláce. „Jen přisedni,“ ukázal mu na místo vedle sebe. „Je snad něco v nepořádku?“

„Ne, to ne. Stádo se pomalu rozrůstá a pozvolna začínáme s výcvikem prvních koní. Škoda, že nejsi ještě úplně v pořádku. Hodilo by se…“

„Nemáš snad dost lidí na krocení koní?“

„To ne, v tom není potíž. Ale mluvil jsi o tom, že budeme učit koně ještě něco navíc. Aby byli svému jezdci i zdatným pomocníkem v boji. To je ta nadstavba, za kterou budeme při prodeji moci požadovat víc, mnohem víc. Dvakrát třikrát víc než za běžného.“

„Možná i víc. Wolfram zaplatil na Lidu u Benátek za svého Fratella čtyřnásobek.“

„To je kůň!“ pronesl Flick téměř nábožně.

„Něco vymyslíme. Zatím si s běžným výcvikem vystačíš. Já se snad brzy uzdravím, ale ani potom si nejsem jistý tím, že dokážu takového koně naučit všem těm požadovaným dovednostem. Umím sice na takovém koni jezdit a využívat jeho předností, ale to je něco jiného.“

„Kdyby tu tak byl pan Wolfram.“

„Na to zapomeň. Snad bych to i dokázal sám, ale jen Bůh ví, jak se budu moct na Vřesově dlouho zdržet. A ten výcvik musí být soustavný. Možná bychom měli poslat Wenzela na to Lido na zkušenou. Ale kdo ví, zdali by ho vůbec přijali, a pokud ano, zda by tam nekydal jenom hnůj. A když by se k nějakému výcviku vůbec dostal, trvalo by to nejméně rok, možná víc, než by se aspoň něco naučil. A kdo ví, třeba by tam nakonec sám zůstal.“

„Wenzel?“ pronesl Flick nevěřícně.

„A proč ne? Podívej se na české pány. Někteří z nich mění stranu každý měsíc. Možná by bylo lepší ho na Lido poslat, aby se k nám pokusil někoho přetáhnout. Bylo by to mnohem rychlejší. A od něj by se pak mohli učit další.“

„To není špatný nápad,“ chytil se té myšlenky Flick.

Ale k odchodu se neměl.

„Ještě něco tě trápí?“

„To stádo je už teď velmi cenné. Bylo by dobré, kdyby předhradí mohly chránit opravdové hradby, nejen dřevěná palisáda.“

„To vím,“ odpověděl Beneš poněkud nedůtklivě. „Na něco takového však nemám peníze. Je to totiž takový začarovaný kruh. Cena stáda vzrůstá, ale zatím jsme z něj nedostali ani groš.“

„Víš přece…“

„Nic ti nevyčítám, jenom konstatuji.“

„Zvýším ostrahu.“

„To udělej. A já budu uvažovat o tom, kde přijít k nějakým penězům.“

„Slyšel jsem od lidí, kteří sem občas zavítají z Krumlova, jak si tě pan Petr cení. Prý kdybys chtěl, mohl bys být na Rožmberském hned prvním po něm.“

„Ale to bych musel sloužit. Tady jsem svým pánem.“ Beneš se rozhlédl. Vřesov byl již téměř dostavěn, vše bylo cítit novotou. Palác, hradby, věže. Ze staré tvrze, která ležela jen o kousek dál a kterou léta rozežíral červotoč, než po útoku nájezdníků lehla popelem, byla už teď jen hromada ohořelých trámů a prken. Beneš byl pyšný na to, co dokázal.

„Nemáte co na práci, holoto?“ ozval se z ochozu paláce mocný hlas.

Beneš s Gertem zvedli hlavy, nikoho však neviděli. Ten hlas se ale nedal s jiným zaměnit. Pak se ozval chechtot a nakonec se ukázal i jeho původce, který se předtím schovával za jedním rohem.

„Tos nám chtěl ukázat, ty chromajzle, že umíš ještě lézt po schodech?“ křikl nahoru Beneš.

„Je odsud krásnej výhled a já jako purkrabí musím mít o všem přehled,“ zahalekal Koníř a zmizel ve vchodu do paláce.

„To si k tobě moc lidí dovolit nemůže, pane Beneši, řekl bych.“

„Hodně jsme toho spolu prožili. Mám ho rád.“

„A on tebe.“

„V to doufám, několikrát mi zachránil život.“

„A ty jemu. Alespoň podle toho, co vyprávěl.“

„Víš, mnohokrát jsem zažil, jak se nedodržují dohody, byť by byly psané na pergamenu a ověšené pečetěmi těch nejmocnějších. Ale když máš někoho, o kom víš, že ti bude krýt záda tak dlouho, dokud by sám nepadl, tak to necítíš jako urážku, i kdyby tě oslovil jakkoliv hanlivě.“

„Co tady šmejdíš, Sojko?“

„Pěkně vítáš svého starého přítele, pane,“ hrál dotčeného člověk vzezření, podle kterého se dal jen těžko někam zařadit. A to bylo také účelem. Neboť se jednalo o nejúspěšnějšího špehéře ve službách Petra z Rožmberka, ale občas pracujícího i pro Beneše z Vřesova, to podle toho, zdali byl Beneš zrovna v Rožmberkových službách. Sojka mu však občas prokázal nějakou tu službu i v dobách, kdy stál Beneš mimo rožmberský dům. Jednalo se o velmi chytrého, vynalézavého a zároveň nenápadného člověka, který Beneše doprovázel už na několika výpravách.

„Nevzpomínám si, že bysme byli přáteli,“ odsekl Beneš a rukou obkroužil svůj hrad. „Já pán, ty vandrák. Tak jací přátelé?“

„Pche,“ ulevil si Sojka s despektem. „Možná by ses divil. Dost jsem si ve službách pana Petra už vydělal. Zato jsem slyšel, že tvá truhla je tak prázdná, že se v ní prohání vítr. Možná jednou od tebe ten tvůj Vřesov koupím.“

„Co chceš?“

„A nestačí, když ti řeknu, že jsem jen tak přijel navštívit přítele?“

„Ne, to mi nestačí. Protože ty nikdy neděláš něco jen tak pro nic za nic.“

„Tak dobře. Pan Petr sezval na zítřek pár přátel na menší hostinu před jeho spěšným odjezdem do Prahy. A požádal mě, abych zajel sem, do těch Bohem opuštěných končin, a vyřídil ti jeho pozvání.“

„Co to může být za hostinu v době půstu?“

„Však víš, jak jsou zruční jeho kuchaři a co jenom se dá vykouzlit z ryb.“

„Nikam nejedu.“

„Máš pravdu. Také bych nejel – ve tvém stavu,“ přikyvoval Sojka. „Vypadáš jako chmelová tyčka. Vyřídím panu Petrovi, že bys cestu na koni nejspíš nepřežil. Na saních, tamhletěch, co jsi dostal od krále,“ Sojka ukázal pod přístřešek, „nemůžeš, protože sníh už skoro všude slezl, a na voze to kodrcá…“

„Nemel. Když budu chtít jet, pojedu na koni,“ řekl Beneš rozhodně, mnohem rozhodněji, než jak to skutečně cítil. Bylo pravdou, že na koně už vsedl, ale projížděl se jen v okolí Vřesova. A i tak to bylo utrpení.

„Máš pravdu, nejezdi,“ přitakával mu horlivě Sojka. „Bude je to mrzet, zvláště pannu Gabrielu. Sama mi kladla na srdce…“

„Co ti kladla?!“ Beneš proti své vůli zrudl.

„Ale nic. Jen se chtěla ubezpečit, že tě přiměju, abys do Krumlova přijel. Ale neboj se, vysvětlím jí, že vypadáš hrozně, kape ti z nosu, oči máš zapadlé…“

„To stačí, Sojko. Jsi had. Víš to?“

„Jistě, jinak by si mě pan Petr tak necenil.“

Beneš musel od Sojky snést ještě pár posměšků, když si nechal nanosit do kádě pár věder teplé vody, aby se mohl vykoupat.

„Nevíš, jak je nebezpečné ze sebe smýt všechny ochranné mastnoty a pak se v tvém stavu vypravit na několikahodinovou cestu v sedle?“

„Vždyť pojedeme až zítra.“

Beneš jen oznámil Konířovi, že se chystá na cestu, víc mu nemusel přikazovat. Ten starý voják nejlépe věděl, co je zapotřebí. Už dříve byly dohodnuty způsoby mezi Vřesovem, Olšovou a Třebízí jak postupovat, když se ocitnou v ohrožení. Přirozeným velitelem byl vřesovský purkrabí Zdislav Koníř, což nikdo, pro jeho vojenské zkušenosti, nezpochybňoval. Mezi Olšovou, na které seděl Lothar, mladší neduživý bratr Wolframa Katzingera z Olšové a Lahnecku, a která byla na dohled od Vřesova, byla domluva jednoduchá. Třebíz byla dál, tam si museli vystačit s poslem. Ale Beneš byl přesvědčený, že jistou podporu Bohušovi z Třebíze dluží. Za to, že se jeho bratr Čeněk, když byl nedobrovolným členem loupeživé tlupy Hanse Křiváka, zúčastnil přepadení Třebíze a také za to, že Zdeněk, Bohušův syn, byl teď jeho pážetem, i když to bylo na Bohušovo výslovné přání. Teď byl Zdeněk na Třebízi a Beneš pro něho poslal, aby ho doprovodil na Krumlov. Nejen proto, aby plnil přání jeho otce, aby se syn něco naučil, což by na jeho rodné tvrzi nebylo možné, ale především proto, a to si musel přiznat, ho bral jako ochranu. Jindy by si vystačil sám. Mohl přijmout boj, a pokud by usoudil, že jsou protivníci nad jeho síly, měl dost rychlého koně, aby se mu podařilo ujet. Ale ve stavu v jakém byl? Bude rád, když se udrží v sedle. A Zdeněk byl čím dál víc bojovým druhem než pážetem. Sojka sice nebojoval zrovna rytířsky, přesto, či právě proto, byl způsob jeho boje velice účinný. Vezme ještě jednoho ze zbrojných, uvažoval Beneš v kádi s teplou vodou. Víc ne, aby příliš neoslabil obranu Vřesova a přilehlých tvrzí. Přesto, ač se snažil sebevíc zaobírat se praktickými myšlenkami, jedna byla téměř neodbytná – myšlenka na pannu Gabrielu z Radomi.

Ta cesta, která se dala z Vřesova na Krumlov zvládnout i za dvě hodiny, se mu nyní zdála nekonečná. Bylo to poprvé po jeho zranění, kdy se rozhodl pro něco takového, a v posledních úsecích jízdy se držel v sedle jen díky nezměrnému vypětí.

„Nevěděl jsem, že je to s tebou až tak… Nepřemlouval bych tě,“ pronesl Sojka provinile.

„To já jsem se rozhodl. Tvoje přemlouvání na to nemělo žádný vliv,“ odsekl Beneš.

„No to se mi ulevilo,“ ušklíbl se Sojka.

Kontury nového hradu tyčícího se na strmé skále byly impozantní. Beneš si připomněl dobu, když sem téměř před šesti lety přijel a nádeníci teprve začínali s klučením náletových dřevin, aby skálu očistili. Nyní jako by skála povyrostla o dva hlavní paláce, mezi něž byla vklíněna hradní kaple, tři čtyřhranné obranné, ale i obytné věže, hradby… Ty však nebyly všude, jelikož toho nebylo potřeba. Tam, kde byly zdi paláců postaveny na kraj strmé skály, tvořily samy svojí výškou dostatečnou ochranu před případnými útočníky, kterou navíc navyšovala řeka tekoucí pod skalou.

Projeli první branou z Latránu, ale starý hrad s kulatou věží jen minuli a pokračovali do strmého kopce. Skála před vstupní bránou zde byla překopána, a tak byl uměle vytvořen hluboký příkop překlenutý padacím mostem, který byl nyní spuštěný. Lámání kamene na vytvoření příkopu nebylo žádnou zbytečnou prací navíc. Stejně by ten kámen museli na stavbu hradu lámat v lomu a pak ho navíc dovážet na místo.

Kopyta jejich koní na mostě zaduněla a oni projeli do nádvoří, které bylo celé obestavěno, a z něho se dalo pokračovat průjezdem vnitřního paláce do dalšího nádvoří.

Beneš se sesul ze sedla. Točila se mu hlava. Bylo-li to vysílením, nebo pohledem na toto monumentální dílo, říci nedokázal.

Sloužící jim odebrali koně a spolu s Benešovým zbrojným je vedli zpět na první nádvoří ke stájím. Sojka se vypařil, Beneš si ani nevšiml kdy. Ale Zdeněk se ho držel jako klíště, připravený svého pána podepřít, kdyby se náhodou rozhodl padnout. Komorník se Beneše zeptal, chce-li nejdříve pozdravit pana Petra, který se nemůže dočkat, až ho provede po hradu, nebo chce-li si nejdříve odpočinout.

„Ukaž mi nějakou postel,“ odpověděl Beneš, zatínaje zuby.

Musel ještě zvládnout několikery schody, ale nakonec se před ním otevřely dveře, za nimiž uviděl vytouženou postel. Padl do ní, tak jak byl. Ještě si pamatoval, že mu Zdeněk odepíná ostruhy a stahuje škorně, a pak se mu před očima setmělo.

„Pane,“ někdo s ním neodbytně třásl. Pak poznal Zdeňkův hlas. „Všichni se už scházejí v hodovním sále.“

„Tak jim jdi popřát dobrou chuť.“

„Nežertuj. Pan Petr se po tobě už ptal. A taky ta panenka, co…“

„Nech toho, ty už jsi jako ten Sojka,“ reagoval Beneš stále nerudně, nicméně přikrývku ze sebe odhodil a spustil nohy na zem. Bylo mu o trochu lépe, ale zdálo se mu, že o veškerou svou sílu přišel tou jízdou v sedle. Trochu se zapotácel, když se postavil na nohy, ale Zdeněk byl připravený. Pak si opláchl obličej a kostěným hřebenem, který našel vedle mísy s vodou (to byla velká vymoženost), si prohrábl vlasy. „Mám hlad,“ pronesl.

„No to, co jsem zahlédl v kuchyni, nemůžou pozvaní hosté nikdy sníst. To by nasytilo všechny lidi z hradu.“

„Vždyť valná část z nich se potom o ty zbytky podělí. Což mě přivádí k otázce, co jsi vlastně dělal v kuchyni?“

„Musel jsem to tady přece všechno obhlídnout, aby nás nic nepřekvapilo. Sám jsi mě přece nabádal, pane Beneši, abych vždycky všechno důkladně prozkoumal, aby nás nic nezaskočilo.“

„To jsem měl na mysli, pokud jsem ti vůbec někdy něco takového říkal, záležitosti vojenské. Nebo ty si snad myslíš, že nám hrozí z kuchyně nějaké nebezpečí? Mlč,“ okřikl Beneš Zdeňka, když viděl, že otvírá pusu. „Byl sis tam naplnit břich.“

Že by byl sál plný, to se nedalo říct, protože byl obrovský. Ale hodovní tabule byla obsazena zcela, až na místo, které bylo ponecháno jemu. Nebylo sice zcela v čele, ale na dost čestném místě. A především poblíž Gabriely z Radomi. Beneš si dovolil krátký pohled na ni, vzápětí jej však odvrátil v obavě, že se bude zase červenat. Přelétl očima po ostatních hostech – víc jak polovinu jich znal.

„To nejlepší nakonec,“ pronesl Rožmberk radostně a Beneš mohl téměř s jistotou říct, že jeho radost nebyla předstíraná. Dokonce se zvedl od tabule a šel ho přivítat. Teprve když k němu přistoupil, všiml si toho, co nedostatečně osvětlený sál skrýval. „Ach, Bože,“ vydechl.

„Nemyslel jsem si, že je to…“

„Až tak zlé?“ dopověděl za něj Beneš. „No, tentokrát u mě stála už hodně blízko.“

„Každý má svůj díl štěstí, který není nekonečný,“ zkonstatoval Rožmberk, „a ty sis ho už vybral notný kus. Ale nakonec jsi tu zubatou dostal. Teď ti dá hodně dlouho pokoj, když si na tobě vylámala zuby.“ Pak vzal Rožmberk Beneše v podpaží a dovedl ho do čela tabule, aby mohl vzdát hold jeho paní.

Beneš se prkenně uklonil, pln obav, aby neupadl. „Paní Violo, jsem poctěn, že můžu být opět v tvé přítomnosti.“ I Viola se zhrozila jeho vzhledu, snažila se to však nedat příliš najevo. „I já jsem šťastná, že tě opět vidím, můj rytíři. Potkala tě mnohá protivenství, ale tys je překonal. Obávali jsme se o tvé zdraví, ale když jsem si vzpomněla, jak rozhodně sis počínal, když jsi mi byl doprovodem z Olomouce do Prahy ke sňatku s mým nastávajícím, byla jsem přesvědčena, že překonáš s pomocí boží i tuto křivdu.“

„Jsi laskavá, paní,“ Beneš se ještě jednou uklonil a pak se nechal Petrem dovést ke svému místu.

Rožmberk ještě představil Benešovi ty, které neznal. Nejprve Smila z Dubence a jeho syny. Byli to pánové rodově spříznění s Bavorem ze Strakonic, kteří si teď stavěli v Křemži místo staré tvrze hrad. O kus dál seděl Jan z Kaplice a další. Z Rožmberských to pak byli Václav Oubík z Drsic, někdejší krumlovský purkrabí, který byl nyní vrchním velitelem všech rožmberských zbrojných. Vlastně si jen vyměnil pozici s Vojtěchem Pernickým z Pernice, který, kvůli hlízám na zadku, jichž se nedokázal zbavit, nemohl do pole a na koně už vůbec ne. Benešovi pokýval na přivítanou i notář Werner Mähr a další. Byli tu také Slezané, kteří doprovázeli Violu při jejím návratu do Čech. Zbygněv z Radomi, Měšek z Maligoru a Bolek z Ostředka. Všechno chudí šlechtici, za než se Beneš u Rožmberka přimluvil, aby je vzal do služby jako vojáky. A nakonec samotná Gabriela z Radomi, na kterou se Beneš bál podívat, protože byl přesvědčený, že všichni okamžitě poznají, co se mu honí hlavou.

Gabriela mu připadala ještě krásnější, než když ji viděl naposledy. Havraní vlasy jí částečně zakrýval šlojíř, měla pravidelnou tvář s plnými rty a z očí jí vyskakovaly stovky malých ďáblíků. Kdyby Beneš nevěděl, že je bohabojnou křesťankou, mohl by se domýšlet, že ji na něj poslalo samo peklo, aby ho pokoušela.

Petrův zpovědník Kryšpín pronesl krátkou modlitbu, v níž poděkoval Pánu za dary, které jim seslal a které teď sloužící nosili na stůl. Bylo zřejmé, že kuchaři si navýsost dobře dokázali poradit s přípravou krmí, aby jejich páni nestrádali ani v době postní. Nesmělo se jen podávat maso z teplokrevných tvorů či vejce, zato přípravě ryb na různé způsoby se meze nekladly. A tak se na stole objevily štiky, candáti, úhoři, raci a mnohé další. I víno se podávalo bílé, ale pokud si někdo nedokázal odepřít červené, dostal červené.

Hosté byli vesměs uvolnění a zapřádali spolu rozhovory, aniž by přitom zapomínali na jídlo. Beneš by rád navázal rozhovor s Gabrielou, ale vše, co ho napadlo, mu připadalo povrchní a hloupé. Když konečně něco vymyslel, předběhl ho v rozhovoru s ní někdo jiný.

„Co říkáš mému novému hradu, pane Beneši?“ vysvobodil ho z rozpaků Rožmberk.

„Je velký.“

„To je všechno, co mi k němu řekneš? Já vím, že ten tvůj je…“

„Takový malý.“

Gabriela z Radomi vyprskla smíchy.

„Beneši, neutrpěl jsi také zranění hlavy? Alespoň trochu mi jej pochval.“

„Nechtěl bych ho dobývat.“

„No, není to bůhvíjaká pochvala, ale jako uznání jeho obranných předností od vojáka, jako jsi ty, to beru.“ Pak Rožmberk změnil téma. „Zítra odjíždím do Prahy. Chtěl jsem si s tebou promluvit o…“

„Nikam nejedu.“

„To mě ani ve snu nenapadlo. Zdá se, že opravdu nejsi ve své kůži. Ale měl jsem na mysli něco jiného. Rád bych si o tom s tebou po večeři promluvil.“

„Proč ne teď?“

„V soukromí.“

Pak se krumlovský pán věnoval zase dalším hostům, a když se Benešovi spolustolovníci bavili také s někým jiným, všiml si, že se na něj Gabriela upřeně dívá. A tak si dodal odvahy a podíval se jejím směrem.

„Něco jsem ti udělala?“ zeptala se bez jakéhokoliv úvodu.

„Ne, Gabrielo.“

„Že jsi za celou dobu, co sedíš proti mně, na mě nepromluvil. Ani za jediné slovo jsem ti nestála.“

„Tak to není, Gabrielo.“

„A jak tedy?“

„Já…,“ Benešovi se začala točit hlava a svět se mu začal vzdalovat. Znal tyhle stavy, a proto věděl, co bude následovat. Ještě se mu podařilo vstát a doufal, že stihne odejít ze sálu, než… Pamatoval si jen, jak se k němu rychle blížila podlaha. Pak zmizeli hosté, síň a někdo najednou sfoukl svíce.

Když se probral, zaznamenal světlo ze dvou loučí vetknutých do kovaných držáků upevněných na zdi. Ležel v posteli, ve které usnul, když toho dne přijeli na Krumlov. Nad jeho postelí se skláněli Zdeněk, panna Gabriela a její bratr Zbygněv.

„Byla to velká ostuda, když jsem padl?“

„Co se staráš o takové hlouposti,“ okřikla ho Gabriela.

„Mohl sis rozbít hlavu.“

„To se mi jenom zatočila hlava, když jsem tě uviděl.“

„Nech si ty posměšky.“

Beneš chtěl odpovědět, ale pak si všiml Zbygněva, který sledoval každé jejich slovo, a tak tu odpověď raději spolkl.

„Byl tu také medikus,“ přerušil jejich pošťuchování Zdeněk.

„Tak? Už odešel?“

„Vyhodil jsem ho. Chtěl ti pouštět žilou.“

„Dobře jsi udělal. Někdy mi připadá, že jsou tito lidé pouštění žilou přímo posedlí. Možná by se spíš uplatnili při porážení dobytka.“

„Vždyť si pamatuji, jak je od tebe odháněl Wolfram.“

„To mi možná zachránilo život.“

„Měli bysme už jít, Gabrielo,“ ozval se Zbygněv.

„Beneš si potřebuje odpočinout.“

„Já tady zůstanu,“ odbyla ho jeho sestra.

„V tom případě i já.“

„Proč i ty, Zbygněve?“ zeptal se Beneš.

„Nesluší se, aby nezadané děvče…“

Beneš se pokusil zasmát. Vyšlo z toho však jen jakési zahýkání. „Připadám ti snad nebezpečný?“ zeptal se. „To mi tedy lichotíš. Ale máš pravdu. Vraťte se do hodovní síně – oba. Zdeněk se o mě už postará. A… děkuji za vaši účast.“

V noci se několikrát probudil, aby po chvíli zase usnul. Cítil, že dostal horečku. Viděl sklánět se nad sebou Zdeňka a nějakou bábu, která se mu pokoušela nalít něco do úst. A také pannu Gabrielu, otírala mu čelo plátnem namočeným ve studené vodě a pak ho také políbila. Musel to však být sen.

Svítalo, když jím někdo zatřásl a on se probudil. Bylo mu o něco líp, ale cítil se tak slabý, že si nebyl jistý, zdali by dokázal dojít na přenosný prevét, který mu někdo dopravil do jeho ložnice.

U jeho postele stál Rožmberk, již zcela oděný na cestu. „Omlouvám se, že tě budím, ale tvoje indispozice mi poněkud nabourala plány. Chtěl jsem s tebou všechno probrat ještě včera večer, ale tvůj předčasný odchod…“

„Co je to tak důležitého, co nemůže počkat, až se vrátíš, pane Petře? Pokud jsi počítal s tím, že bych jel s tebou…“

„Ne, to ne. Ani předtím, než jsem na vlastní oči viděl, jak vypadáš. Spíš jsem si myslel, že bys v době mé nepřítomnosti mohl zůstat na Krumlově. Měl bys tu větší pohodlí…“

„Na Vřesově je mi dobře.“

„Byl bych rád, kdybys na některé věci dohlédl.“

„Máš tu snad málo služebníků? Purkrabí, notář s celou armádou úředníků, velitel veškeré tvé zbrojné hotovosti…“

„Ano, ano,“ odpověděl Rožmberk, jako by odháněl dotěrný hmyz. „Přesto mám pocit, že není všechno, jak má být. Obávám se, že se někteří mí služebníci příliš nenamáhají s používáním vlastní hlavy. Zdá se, jako by je to obtěžovalo. Myslel jsem, že by ses mohl podívat po hradě a jako nezúčastněný pozorovatel bys možná objevil ještě nějakou slabinu, co se fortifikace týče. A jestli je uděláno zadost všemu, co je třeba ohledně lidí, kteří se mají starat o bezpečnost hradu.“

„Jak chceš využít starý hrad?“

„Udělal jsem z něj sídlo purkrabího se vším, co k tomu úřadu náleží, a do jedné části jsem rozšířil ještě ubikace pro zbrojné a jejich velitele.“

„Ale to není všechno, co po mně požaduješ. Je to tak?“

„Nejsem spokojený se stavem a výcvikem zbrojných. Kromě onoho vybraného oddílu, který jsi vycvičil ty a kterému teď velí Štěpán. Ti ostatně se mnou teď odjíždí do Prahy. Ale ostatní… to je bída.“