Jan Bauer

Zlatodějové

Tajemství císařské Prahy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2007, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2007, 2008, 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8370-5  (epub)

ISBN 978-80-243-8371-2  (mobi)

Kniha první

ZÁHADA KAMENE MUDRCŮ

I

Nebývalo zvykem, aby si řádový generál zval k sobě mladšího bibliotékáře. A vlastně nejen to. Co Collegium Romanum stojí, ještě se tak nikdy nestalo. Není proto divu, že v Šimonovi Dlouhoveském pořádně hrklo, když mu jeho přímý nadřízený, starší bibliotékář Giovanni Sparone, pomenší, mírně proplešatělý, s tváří bílou jako zeď a s očima stále sklopenýma k zemi, sdělil tu novinu. Svatý Bože, co mu může generál František Borgia, první muž Tovaryšstva Ježíšova, chtít? Kdyby se mu zachtělo některé z četných, v bibliotéce shromážděných knih, určitě by se obrátil na otce Giovanniho. Pokud však žádá jeho, mladšího bibliotékáře, bude v tom zajisté něco osobního. Šimon si dlouhými hubenými prsty uhladil svůj černý talár a v duchu zpytoval své svědomí. Že by se nevědomky dopustil něčeho, co by bylo v rozporu s přísnými řádovými regulemi? Že by se dost nevěnoval duchovním cvičením? Či se dopustil něčeho, na co nemá odvahu ani pomyslet? Ale na dlouhé uvažování neměl čas. Věděl, že nemůže nechat generála řádu čekat. Pokorně nahrbil své hubené vytáhlé tělo a směrem k otci Giovannimu trochu zastřeným hlasem uctivě pronesl: „Už pospíchám.“

„Bůh provázej tvé kroky, bratře,“ uslyšel staršího bibliotékáře za svými zády. Byl však nenadálým pozváním příliš rozrušen, než aby se otočil, jak by velela stálá zdvořilost panující mezi členy Tovaryšstva Ježíšova.

Knihovna zabírala dva rozlehlé sály v přízemí budovy. Šimon musel odtud nejdříve projít dlouhou chodbou, pak ještě refektářem, minout vchod do kaple, před nímž se směrem k oltáři rychle přežehnal křížem a naznačil pokleknutí, a pak vyšel po širokém mramorovém schodišti až do druhého patra, odkud se mu z oken otevíral pohled na nedaleký Andělský hrad, kdysi dávno mauzoleum císaře Hadriána, nyní papežské vězení. Cestou mladšího bibliotékáře napadlo, že se možná ničím neprovinil, ale generál ho chce pověřit nějakou důležitou misií. Snad ho chce poslat šířit křesťanskou víru a slovo Páně někam na západ do Nového světa, nebo možná opačným směrem do Indie či do Kitaje. Šimon by tak jistě zúročil znalosti arabštiny a perštiny a snad by přitom prokázal stejnou sílu a stejné odhodlání jako třeba František Xaverský. Mladší bibliotékář se při tom pomyšlení až maličko zachvěl, ale hned v zápětí se zastyděl nad tím, s jakou opovážlivostí se oddává snění a troufalým nápadům.

„Otec generál tě už očekává, bratře,“ řekl mu v předpokoji generálův sekretář, přísně vyhlížející, zcela holohlavý mužík s obličejem poďobaným od neštovic. Šimon v té chvíli ucítil, jak mu jakási neviditelná ruka sevřela žaludek, a celý rozechvělý vstoupil do pracovny Františka Borgii. Generál v celé své mohutnosti stál za stolem a pozorně se podíval na příchozího. Bibliotékář se v té chvíli polekal, že musí i on slyšet jeho, rozčilením hlasitě tlukoucí srdce, rychle sklopil oči k zemi a zabodl pohled do špiček svých bot.

„Poválen buď Ježíš Kristus!“ hlesl a málem se přitom zadýchal.

„Až na věky!“ odpověděl rozvážně generál a pozorně si Šimona prohlížel. Chvíli panovalo v místnosti ticho. František Borgia, vysoký prošedivělý kněz s nosem zahnutým jako skoba či orlí zoban, který mu dodával dravčí vzezření, soustředěně přemýšlel, zda příchozí je opravdu ten pravý člověk pro úkol, který mu hodlal svěřit. Ve svém přísně logicky uvažujícím mozku zvažoval všechna pro i proti. Mladší bibliotékář mu připadal příliš mladý, navenek poněkud nervózní, zdál se mu ustrašený, až zakřiknutý. Jistě, reference o něm byly ty nejlepší. Je prý sečtělý, vyniká skvělou znalostí latiny, řečtiny i hebrejštiny, o své vůli si osvojil perštinu a arabštinu, ze své domoviny zná češtinu a němčinu a při studiích v Římě lehce zvládl italštinu. Vyzná se, jak v antických autorech, tak ve spisech významných teologů, a co je v tomto případě zvláště důležité, je obeznámený i s hermetickými naukami, přičemž prý není dogmatikem a neodmítá je šmahem jako kacířská díla. A pak, je Čech, což je pro tento úkol mimořádně významné. Jenže vypadá příliš jako kněz a zbožnost mu kouká z očí. Nebo že by to bylo jenom tím talárem? Generál si zkusil Šimona představit jako římského hejska, ale při nejlepší snaze to nedokázal. Nu co? Nezbývá mu, než aby příchozího vyzkoušel:

„Synu, říká ti něco pojem lapis philosophorum?“

„Kámen mudrců?“ opáčil bibliotekář, zvedl hlavu a v očích mu maličko zajiskřilo. „Substance, která má umožnit transmutaci kovů. Prý mění olovo či rtuť na zlato. Mnozí alchymisté ji přezdívají bazilišek, protože pod baziliškovým pohledem se prý člověk mění v kámen. Arabové jí zase říkají al-iksir, tedy elixír, a proto ji mnozí ztotožňují s elixírem věčného mládí…“

Po generálově přísné dravčí tváři se rozlil spokojený úsměv.

„Dost, synu, zastav, prosím, proud své výmluvnosti. Nepovolal jsem tě k sobě, abych tě snad zkoušel.“ František Borgia se odmlčel a chvilkový vlídný pohled vystřídalo přísné soustředění: „Pověz mi, ale popravdě, co si myslíš o této substanci, co si myslíš o lapis philosophorum?“

Šimona se poněkud dotkl generálův požadavek, aby mluvil popravdě. Vždyť mezi příslušníky řádu se upřímnost a pravda striktně vyžadovaly. Navenek, při styku s ostatními lidmi mohli klamat a mluvit neupřímně, bylo-li to v zájmu pravé křesťanské víry. Evropa byla přece po příchodu toho arcikacíře Luthera rozdělena a svatý Ignác z Loyoly založil jejich řád, aby se v něm soustředili nejvášnivější a nejodhodlanější obránci svaté matky katolické církve. Nicméně generálovi si bibliotékář netroufal nic namítat a s očima stále sklopenýma k zemi, jak se slušelo hovořit s nejvyšším nadřízeným, honem odpověděl:

„Neexistuje žádný lapis philosphorum. Všechny ty knihy, které o něm píší, ať už jsou jejich autory Řekové, Arabové, Židé či katolíci, jsou zjevně bludařské a mylné. Pokud ti spisovatelé rovnou nelžou a nevymýšlející si, aby se ve své ješitnosti učinili zajímavějšími a nachytali důvěřivé čtenáře. Kámen mudrců je ďáblovým mámením,“ rozhorlil se mladší bibliotékář. „Z olova žádné zlato s pomocí jakékoliv substance nelze vyrobit. K tomu jsem dospěl studiem všech těch alchymistických a hermetických spisů.“

Při posledních větách mladý jezuita lehce zrudl a pozvedl přitom hlavu a na chvíli pohlédl generálovi přímo do tváře. Hned se ale zastyděl, protože řádný příslušník řádu se má více ovládat a ve vztahu k nejvyššímu nadřízenému mu sluší přesvědčivě projevovaná úcta a pokora. Však se také František Borgia zamračil a jeho zahnutý nos více než kdy jindy připomněl orlí či jestřábí zoban. Šimon zase honem sklopil zrak a v duchu se kál za chvilkovou smělost.

Jenže generálovi řádu v tu chvíli ani tak nevadilo, že bibliotékář navenek výrazněji projevil své rozhořčení, ale spíše ho zarazil obsah mladíkových slov. Při jeho sečtělosti a obeznámenosti s hermetickými naukami čekal mnohem smířlivější tón. Nehraje to jenom na mne? Není to svatouškovský pokrytec, který se ohání ďáblem a přitom jeho skutečný názor je jiný? Že by se bál? Generál se v myšlenkách začal znovu zaobírat úvahou, zda Šimona Dlouhoveského vskutku vybral správně. Co s takovým příslušníkem Tovaryšstva Ježíšova, který nejen tají skutečný názor před představeným, ale navíc se ještě bojí? Nebo se snad mýlí a podezírá ho neoprávněně? Při svém racionálním uvažování, na němž si vždycky tak zakládal a které na něm tak oceňoval i sám Svatý otec Řehoř XIII., rychle pochopil, že musí změnit tón rozhovoru. Z hlasu Františka Borgii rázem zmizela strohost a přísnost a ozval se žoviální, takřka přátelský tón:

„Nějak ses rozohnil, synu. Asi by tě překvapilo, že já, generál Tovaryšstva Ježíšova, nepokládám lapis philosophorum a spisy, které o něm pojednávají, za pouhé bludařství.“

Šimon se v tu chvíli neudržel, zvedl oči a překvapeně pohlédl Františku Borgiovi do tváře. Tentokrát nespatřil výhružný orlí zoban, ale jen trochu větší nos a pod ním ústa lehce zkřivená k pobavenému úsměvu. S generálem si člověk nikdy nebyl jist a vypadalo to, že je tomu tak i tentokrát. Šimonovi v tu chvíli připadalo, že nemá před sebou přísného nadřízeného, ale nad jiné shovívavého otce, jemuž se může svěřit vskutku s čímkoliv.

„Ale církev svatá a svaté oficium přece…“ zkusil se odvážit opatrné námitky.

„Nech svaté oficium spát, synu. Přenech tento veledůstojný úřad jeho starostem. Máme-li být my, bratři Tovaryšstva Ježíšova, vskutku pádným údem církve svaté, musíme být více otevřeni myšlenkám a názorům přicházejícím i odjinud, než je nám možná milé. Vždyť to, co neznáme, s tím přece nemůžeme zápasit. Není-liž pravda?“

Šimon horlivě přikývl. Měl pocit, že generál mu důvěřuje, že se mu svěřuje se svými nejtajnějšími úvahami, a byl rázem schopen si před ním zcela otevřít své srdce. Ale dřív než mohl cokoliv říci, František Borgia ho zarazil velitelským pokynem ruky.

„Vím, že se ti hrne na jazyk spousta úvah a pochybností. Jenže v tuto chvíli si je nech pro sebe. Musím ti říci něco velmi vážného, abych ti objasnil úkol, k němuž jsem tě vybral.“ Generál se odmlčel a vypadalo to, jako by v duchu zvažoval, zda se vyslovil správně. Ve skutečnosti si v mozku už dávno přehrál nejrůznější varianty tohoto rozhovoru a nyní jen vybíral z těch nejvhodnějších.

„Jistě se ti dostala do rukou díla hermetiků, v nichž tvrdí, že recept na vytvoření kamene filozofů skutečně existuje.“ František Borgia pronesl tuto větu s pomalou vážností a pak tázavě pohlédl na bibliotékáře, jako by od něj žádal nápovědu.

„Jistě, například arabský učenec Al-Irákí tvrdí, že existují dvě formy kamene. Ve formě rudého prášku transmutuje rtuť nebo olovo ve zlato, v bílé podobě ve stříbro. Ovšem jako bílý prášek je jen pouhým předstupněm červeného…“

„Vida,“ vpadl mu do řeči generál. „Vidím, že jsem vybral z řad Tovaryšstva skutečného znalce. Mohu ti proto svěřit vážné tajemství. Recept na přípravu kamene mudrců opravdu existuje. Před mnoha lety ho získal známý sběratel svatých ostatků, velký zájemce o astrologii a alchymii, římský císař Karel IV. blahé paměti. Je ti jistě známo, že tento nad jiné zbožný vládce byl zároveň českým králem a Prahu, své sídlo, učinil klenotem celého křesťanského světa. Dal zde zbudovat řadu vznosných chrámů a klášterů, kterým věnoval mnoho pozemků a vůbec všemožně podporoval naši matku církev svatou.“

Generál zmlkl a znovu tázavě pohlédl na Šimona. Mladík horlivě přikyvoval a uvnitř ho těšilo, jaká pěkná slova slyší o slavném panovníkovi své domoviny. Jenom mu nešlo z hlavy, jak se tak bohabojný císař mohl zajímat o ďábelskou alchymii.

„Snad tě překvapí, milý synu, že strážcem a opatrovníkem onoho vzácného pergamenu s receptem byl sám první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic. Říká se, že Karlovo bohatství a nádhera, k níž pozvedl své sídlení město, pramenilo z jeho použití. Že prostě císař nechal podle něj vyrábět zlato. Vždyť jak jinak by mohl chudé a zadlužené království, jakým Čechy byly za jeho otce Jana, pozvednout té úžasné a záviděníhodné velikosti? Jak by mohl prakticky z ruin v tak krátkém čase zbudovat královský Pražský hrad a k nebi pozvednout vznosnou stavbu katedrály svatého Víta? Jak by k tomu účelu mohl sezvat z celé Evropy nejlepší stavitele, kameníky, sochaře a malíře? Jak by mohl postavit nový hrad pro ochranu říšských korunovačních klenotů nazvaný Karlštejnem, jehož věže a střechy dal prý pozlatit? Jak mohl překlenout řeku Vltavu pevným kamenným mostem, jakému nebylo ve Svaté říši římské rovno? Kde by na to vzal? Jen z daní vymáhaných od vzpurné české šlechty? Kdepak, k tomu všemu potřeboval mnohem víc peněz a v chudé královské pokladnici, kterou vyprázdnil jeho rytířský otec v četných válkách, na všechna ta úžasná díla prostě nebylo.“

Šimon Dlouhoveský napjatě poslouchal svého představeného, doslova hltal každé jeho slovo a v jeho očích se zračilo vzrušení. Není divu, že sotva František Borgia zmlkl, honem si pospíšil s otázkou:

„Otče generále, a co se s tím receptem stalo po smrti císaře Karla?“

„Jak známo Karel IV. měl tři syny, kteří se dožili dospělého věku. Nejstarší, Václav, přezdívaný Líný, se stal králem českým, prostřední, Zikmund, získal uherskou korunu, později zdědil po Václavovi českou korunu a nakonec byl i on korunován v Římě císařem. Nejmladší, Jan, byl markrabětem braniborským a vévodou zhořeleckým, ale v pouhých pětadvaceti letech náhle a zcela nečekaně zemřel v jednom německém klášteře. Říká se, že ho kdosi otrávil. Prý právě kvůli receptu na lapis philosophorum…“

Generál nedořekl a učinil dramatickou pauzu, jako by chtěl zkoumat účinek svých slov na bibliotékáře. Šimon v té chvíli zapomínal na povinnou úctu a přísné zásady chování příslušníků řádu a doslova visel Borgiovi na rtech.

„Ale proč nezdědil onen pergamen nejstarší Václav?“ vyhrkl honem zvědavou otázku.

Muž s dravčí tváří pokrčil rameny: „Tvrdí se, že ho sice otec rozmazloval, už ve dvou letech ho dal korunovat a jako sedmiletého ho postavil do čela zemské správy Čech, ale záhy poznal, že Václav bude jako panovník zcela neschopný. Císař prý umíral s vroucím přáním, aby se jeho dědictví ujal nejmladší syn, Jan, v době jeho smrti však teprve osmiletý. Je jisté, že recept na kámen filozofů se po Karlově smrti kamsi ztratil a nejsou o něm žádné zprávy.“

Bibliotékář v duchu žasl nad generálovými vědomostmi. Ptát se však neodvážil, jen oddaně hleděl do očí tomu vševědoucímu dravci. Ten však jako by četl jeho myšlenky, mu sám napověděl:

„Jistě se divíš, synu, odkud to všechno vím. Odpověď je prostá. Vědět co nejvíc patří k největším potřebám Tovaryšstva Ježíšova. Už můj vzácný předchůdce a zakladatel našeho řádu, svatý Ignác z Loyoly, začal budovat síť agentů a důvěrných informátorů. Dnes máme naše muže, a to muže věru oddané naší věci větší slávy Ježíše Krista, takřka všude. I na těch panovnických dvorech, kde jsou u moci kacíři a odpadlíci. Střípek po střípku skládají svými zprávami naše vědomosti. Zajímá nás všechno, i obyčejný babský drb, pomluva nebo dávná pověst. Ze všeho můžeme vytvářet obraz skutečnosti v celé její pestrosti a složitosti. Bez těchto znalostí bychom byli jen slabí a zranitelní.“

Generál se opět odmlčel, jako by se zastyděl nad tím, co všechno mladšímu bibliotékáři prozradil. Leč bylo to od něj zcela záměrné prozrazení. Přece zase tak až moc mu toho neřekl. Teď bude mít pocit účasti na velikém a důležitém díle a tento pocit spolu s nejvyšší oddaností mu umožní přes všechny překážky splnit ten nejnáročnější úkol.

František Borgia zvedl svou mohutnou postavu vzbuzující směs hrůzy, úcty i obdivu a na jeho černém taláru se zaleskl na řetězu zavěšený stříbrný kříž. „Vydáš se do Prahy, milý synu, a najdeš onen starobylý pergamen s receptem na lapis philosophorum,“ pravil přísným hlasem nesnášejícím odmluv.

„Ale kde ho najdu, když je více než dvě stě let pokládán za ztracený?“ vyhrkl poděšený Šimon.

„Obdržel jsem zprávy, že byl zřejmě znovu nalezen nebo alespoň ho leckteří zájemci začali opětovně hledat. Uvažuj, milý synu, proč císař Rudolf II., velký znalec alchymie a hermetických věd, přenesl svoje sídlo z Vídně do Prahy! Proč nechává nákladně přebudovávat Pražský hrad? Říká se, že v jeho podzemí se nachází velká laboratoř, do níž jsou najímáni nejlepší lučebníci a alchymisté z celé Evropy. Císař, který má být přece hlavním ochráncem katolické víry a církve svaté, zcela propadl zlatodějství. Proč tak najednou? Mám tady důvěrný list od samotného papežského nuncia u Rudolfova dvora, Giovanniho Franceska Bonhominiho,“ generál zvedl ze svého psacího stolu hustě popsaný list papíru opatřený červenou pečetí. Šimon na ní rozeznal zkřížené klíče svatého Petra, znak Svaté stolice. „Píše mi,“ pokračoval Borgia, „že císař alchymii doslova propadl, odmítá udílet audience, nespravuje Svatou říši římskou, nadržuje kacířům a utrakvistům a nechává si odevšad posílat různé hermetické spisy, od nichž se prý celé hodiny nedokáže odtrhnout…“

„To by však znamenalo, že recept císaře Karla dosud nenašel,“ neuctivě vpadl Šimon generálovi do řeči.

Ale ten jeho prohřešek kupodivu přešel zcela bez povšimnutí. Nenapomenul mladého bibliotékáře, nýbrž s naléhavostí v hlase se dramaticky otázal: „Jenže proč tedy zřizuje laboratoř v podzemí Pražského hradu? Co se tam vlastně děje? Nuncius mi prozradil, že anglická královna Alžběta, ta nádoba hříchu a odpadlictví, posílá do Prahy svého astrologa a špeha zároveň, jistého doktora Johna Dee. Tomuto učenému muži, sice slovutnému matematikovi, ale přitom bludaři, je zvláště nakloněn císařův lékař a astrolog jistý Tadeáš Hájek z Hájku, tvůj krajan, synu.“

„Znám to jméno,“ přikývl Šimon Dlouhoveský. „Osobně jsme se však nikdy nesetkali.“

„Škoda. Budeš muset proniknout mezi pražské alchymisty. Na cestu se vydáš ještě dnes,“ pronesl generál pevným hlasem nepřipouštějícím jakýkoliv odpor. „Pojď, nyní se půjdeme do naší kaple pomodlit pro zdar tvé cesty.“

František Borgia obešel svůj stůl a rozhodným krokem opustil svoji pracovnu. Šimon ho se sklopeným zrakem následoval a v hlavě se mu honily myšlenky jak splašení koně. Stále nedokázal pochopit, že ještě téhož dne večer má opustit Řím a vydat se na sever do Čech. Nemyslel na útrapy cesty, něco takového by nebylo hodno člena řádu Tovaryšstva Ježíšova. Spíše ho děsilo to náhlé rozhodnutí, představa, že bude muset opustit zaběhnutý denní režim práce v knihovně Collegia Romana, sbalit si pár nejnutnějších věcí a shánět nějaký povoz či kočár směřující k Benátkám. Nikdy se mu nic podobného nepřihodilo, a proto byl z generálova příkazu zcela vyveden z míry.

Když už klečeli vedle sebe sami dva, vysoký muž středního věku s hrdou dravčí tváří španělského šlechtice a hubený vyděšený mladík, syn českého zemana, se sepnutýma rukama, před oltářem kaple Panny Marie, takřka neslyšně zašeptal starší z nich:

„Kvůli svojí bezpečnosti a utajení nebudeš cestovat v našem řádovém taláru, ale ve světském oděvu.“ Šimon nechápal, proč mu to generál říká až zde v kapli, záhy se však dočkal překvapivého vysvětlení. „I mezi námi mohou být zrádci. Recept na lapis philosophorum představuje příliš velké pokušení a nežádoucí uši číhají všude. Tady, před tváří Boha, jsme skutečně sami. Najmeš si koně nebo povoz, peněz na to budeš mít dost. Našemu bratru pokladníkovi jsem už dal příslušné pokyny. Ale o tom, kam putuješ a proč, o tom kromě nás dvou nikdo jiný v celém collegiu nic neví. Během cesty, ani nikde v Čechách nesmíš nikomu prozradit svoji totožnost. Pouze se dvěma výjimkami. Tou první je rektor svatoklimentské pražské koleje Tovaryšstva Ježíšova páter Goisson, tou druhou sám papežský nuncius, můj vzácný přítel Bonhomini. Napsal jsem ti pro ně doporučující listy…“

Po těchto slovech vyňal František Borgia z kapsáře svého taláru dva dopisy. Na bílých obálkách se zaleskly zlaté pečetě řádu se zářícím sluncem a křížem a písmeny IHS značícími Jesus Christus Soter, tedy Ježíš Kristus Spasitel.

Šimon si je pečlivě ukryl ve svém taláru. „Za žádnou cenu je nesmíš ztratit,“ kladl mu generál na srdce. „Před ostatními se budeš vydávat za adepta alchymie. Vím, že jsi pro takovou úlohu dostatečně vzdělán. Tvým úkolem, opakuji ti ještě jednou, bude přivézt mi sem do Říma onen ztracený pergamen s receptem na lapis philosophorum. Až ho získáš, musíš se ujistit, že nikde neexistuje jeho opis. Kdyby se kdekoliv v Čechách vyskytoval, zničíš ho. A pokud by ti snad přece jen unikl, postaráš se o to, aby jeho vlastník či nositel neunikl světské spravedlnosti. Musí být navždy, říkám navždy, umlčen. V tom ti budou jak vznešený nuncius, tak rektor pražské koleje nápomocni. A pokud by se ti něco přihodilo, víš dobře, že zdaleka ne všichni lidé jsou našemu řádu nakloněni, neznáme tě. Nikdy jsi nebyl příslušníkem Tovaryšstva Ježíšova. Tvé skutečné poslání musí zůstat utajeno, i kdyby tě to, nedej Bože, mělo stát život.“

Šimon se v té chvíli samým leknutím až zachvěl, ale snažil se nedat to najevo. Jeho představený si toho snad všiml, a proto honem dodal: „Sám víš dobře, že tento svět je pomíjející a my jsme jen stíny. Za svou oběť si pak zasloužíš věčný život v nebeských radovánkách.“

Generál domluvil, zvedl se, s malou úklonou se směrem k oltáři přežehnal křížem a rychlými kroky opustil kapli. Když ho chtěl Šimon následovat, Borgia ho ještě na chvíli zadržel:

„Běž si opatřit světský oděv a nikde se nezdržuj. Nech si od pokladníka vyplatit peníze. Byl dopředu poučen, že na tobě nemá šetřit. A hlavně, jak už jsem ti řekl, ještě dnes opustíš Řím. Rozuměl jsi?“

Šimon se chtěl ještě na něco zeptat, ale samým rozrušením byl schopen jenom němě přikývnout.

„Nechť tě Bůh opatruje, synu!“ řekl mu ještě generál, jakoby v náhlém pohnutí mu svými silnými pažemi stiskl ramena, pak mu pravačkou požehnal, prudce se otočil a dlouhými kroky rázoval zpátky ke své pracovně. Bibliotékář osaměl a v hlavě měl úplný zmatek.

II

Toho roku byl i v zemích Koruny české zaveden podle dva roky staré buly papeže Řehoře XIII. nový kalendář. Novinka spočívala v tom, že rok byl prostě zkrácen o deset dní. Luteráni kvůli tomu spustili křik, že rolníci nebudou vědět, kdy mají obdělávat svá pole, a ptáci, kdy mají zpívat. Profesor teologie, zarytý luterán Jakub Heerbrand, nazval Svatého otce „římským Antikristem“, což nebylo nic zásadně převratného, protože tak tituloval muže na svatopetrském stolci už mistr Jan Hus. Jenže ten, jak známo, skončil na hořící hranici, kdežto na profesora Heerbranda svatá inkvizice se svými výslechy na mučidlech nedosáhla. „Neuznáváme tohoto výrobce kalendářů, protože neslyšíme pastýře stáda Páně, ale vyjícího vlka,“ směle horlil Jakub Heerbrand. Katolíci mohli puknout vzteky, jen kolega Šimona Dlouhoveského, člen Tovaryšstva Ježíšova Kryštof Clavius, tělnatý chlapík nazývaný novým Eukleidem, znamenitý matematik a astronom, zachoval klid a spokojil se s tím, že označil rozčilené luterány a kalvinisty za hlupáky. „Ke všem svým bludům přidali další, který je usvědčuje z ignorantství,“ prohlásil obézní jezuitský učenec, který se podílel na přípravě nového kalendáře.

Hádání o kalendář bylo však tuze vzdáleno myšlenkovým pochodům římských pradlenek z domů bohatých patriciů, které se toho dne na břehu Tiberu nedaleko chrámu svatého Onofria lopotily s prádlem. „Co dělá ten tvůj nápadník, Luciano? Už se osmělil a vyznal ti aspoň lásku?“

„Nemám žádného nápadníka, a jestli myslíš toho opilce, co je tovaryšem u koželuha Carrary, tak o něho nestojím,“ odsekla oslovená Luciana, asi šestnáctiletá černovláska, zatímco sypala do velké dřevěné kádě k namočeným košilím kus mýdla z kozího loje.

Její sousedka, která si ji ráda dobírala, zatím máchala v řece vybělené prostěradlo, když tu náhle ji cosi zarazilo. Líný proud řeky k ní přinášel cosi velkého a černého. Vytáhla prostěradlo na břeh, rozprostřela ho, aby se sušilo na slunci a znovu se podívala na řeku. Co to jen může být? Vypadá to jako nějaká velká ryba nebo mrtvé zvíře. Popadla dlouhé bidlo, které se povalovalo na písku, a zkusila tu zvláštní věc přitáhnout ke břehu. Sotva se však té podivnosti dotkla, samým leknutím bidlo pustila. Z vody na ni tupě hleděly lidské oči.

„Panenko Maria, utopenec!“ vykřikla, nechala prádlo prádlem a s vřískáním utíkala pryč.

Její družky už tak vyděšené nebyly. Zvláště černovlasá Luciana mívala v takových případech pro strach uděláno. Bez obav se chopila odhozeného bidla a mrtvolu jím přitáhla ke břehu. Ke svému údivu zjistila, že jde o mnicha v černém hábitu. Byl nápadně vytáhlý a poměrně hubený. Na krku měl dlouhou, dávno už zaschlou krvavou ránu. Bylo zřejmé, že ho kdosi podřízl nožem a mrtvé tělo pak hodil do řeky. Kdo se dopustil tak hrozného činu? Bezděčně se pokřižovala a pak se i ona rozječela z plných plic.

Pradleny svým křikem přivábily celý sběh lidí z okolí. Jakýsi tovaryš se sotva ochmýřenou tváří a v umolousaných šatech konečně vytáhl mnicha na břeh. „To bude asi jezuita,“ prohlásil.

„Ty jsi nějaký chytrý. Co když je to dominikán nebo benediktin?“ namítl kdosi z narůstajícího hloučku.

„Pěkně mu podřízli krček, jen co je pravda,“ rozumoval další.

„Dobře mu tak, darmojedovi. Ohánějí se Božím jménem, blábolí o spasení a přitom se přežírají, chlastají a smilní.“

„Rozejděte se,“ ozval se za zády zvědavců hlas zvyklý dávat rozkazy. Všichni se poslušně rozestoupili a středem mezi nimi prošel urostlý kapitán městské stráže naditý v koženém kabátci a vysokých botách. O nohu mu pleskal u boku zavěšený kord. Kapitán si prohlédl mrtvého a hned nařídil svým mužům, aby ho na káře dopravili do Collegia Romana. Neměl z nálezu žádnou radost, ale také jím nebyl nijak zvlášť překvapen. V temných zákoutích Říma stejně jako ve vodách Tiberu se příliš často nacházely mrtvoly, které kdosi sprovodil ze světa často pro hrst drobných mincí. Doba byla zlá a lidé zhrubli a zesurověli k jejímu obrazu. Kapitán věděl, že pátrat po vrahovi jezuity znamená hledat jehlu v kupce sena. Proto se také o to nijak nesnažil. Však také mohlo jít o vyřizování účtů z politických či náboženských důvodů a do něčeho takového by se nerad zapletl. Na to byl jako kapitán městské stráže příliš malým pánem. Proto se snažil, aby byl onen mrtvý jezuita co nejdříve odtud pryč, nejlépe u svých v Collegiu Romanu.

„Však se už důstojní otcové z Tovaryšstva Ježíšova o svého bratra postarají,“ uzavřel své příkazy. „Kdo ho našel?“ obrátil se více méně z formálních důvodů k hloučku. Luciana, třebaže to nebyla ona, kdo mrtvolu spatřil první, nebojácně vystoupila ze středu svých družek. „Vida, jaký pěkný kvítek nám vykvetl na břehu Tibery,“ usmál se na ni kapitán. Pohled na přitažlivou černovlásku mu vysloveně zvedl náladu. „Co děláš dnes večer, holubičko?“ Luciana se zapýřila, kapitán byl asi třicetiletý urostlý muž a docela se jí zamlouval. Měl pravidelnou, hladce oholenou tvář, jen pod nosem úzký knírek, a hnědé oči, v nichž seděly šibalské ohníčky.

„Myslím, že bych si na vás čas našla,“ usmála se pradlenka a strpěla, aby jí velitel stráže pohladil po tváři a jakoby mimoděk přitom zavadil rukou o její levé ňadro.

Když později generál František Borgia spatřil mrtvého jezuitu, rychle se přežehnal křížem a v duchu zamumlal: „Bohu budiž chvála.“ Už předem se lekl, že tím mrtvým je Šimon Dlouhoveský. Před ním však ležel na nosítkách otec apotékář Jindřich Bridel. Zřejmě měl smůlu, protože se bratru Šimonovi trochu podobal. Ani na chvíli generál nevěřil, že by mohl být zabit pouze náhodou. Až mu přeběhl po zádech mráz při pomyšlení, že ho nezklamala obava z přítomnosti zrádce a špeha v Collegiu Romanu. Ale kdo jím jen může být? Je zřejmě na čase prověřit důvěryhodnost všech zdejších členů Tovaryšstva Ježíšova. Jenže to může trvat celé dlouhé týdny, možná měsíce. V dané chvíli byl alespoň rád, že bibliotékáři včas poradil, aby se na cestu vydal v civilním šatě a v jakési těžko zdůvodnitelné obavě mu to navrhl až v kapli.

Kdo však mohl znát generálův záměr získat recept na lapis philosophorum? Naslouchal snad někdo třetí důvěrnému rozhovoru v jeho pracovně? Znepokojivé otázky se Františku Borgiovi honily hlavou a jeho obvyklá ráznost jako by se pro tuto chvíli vytratila. Naštěstí si toho nikdo z ostatních řádových bratří nevšiml. Všichni připisovali jeho skleslost smutku za mrtvého otce Bridela.

Apotékáře zatím jezuité odnesli do kaple, uložili do rakve a kolem zapálili svíce. „Kdo ho mohl zabít a proč?“ zeptal se kdosi z nich šeptem. Odpovědí bylo jen rozpačité mumlání. „Zřejmě ho přepadl nějaký lotr kvůli penězům. Však jich v Římě žije dost a dost,“ řekl jeden z řádových bratrů po chvíli. Nikdo se s ním nepřel. Zdálo se jim, že je to pro tuto chvíli nejpřijatelnější vysvětlení. Všichni poklekli, aby se za mrtvého naposled pomodlili.

Jen generál František Borgia se nemohl zbavit obav z neznámé hrozby a v duchu si tak trochu vyčítal, že se vůbec začal zajímat o lapis philosophorum. Jenže cožpak mohl jinak? Cožpak nejedná v Božím zájmu? A v tomto zájmu přece nesmí hledět na žádné oběti.

„Nechť ti Bůh pomáhá, bratře Šimone,“ povzdechl si sám pro sebe.

III

Císař se probudil, oči však zatím nechal zavřené a přál si znovu usnout, aby se mu vrátil onen krásný sen: zdálo se mu totiž, že stojí v písku na okraji moře, teplé vlny mu omývají kotníky a z vody proti němu vystupují zcela nahé smějící se nymfy plných tvarů, ne nepodobné těm, které tak bravurně maluje mistr Bartoloměj Spranger. Jejich těla byla bělostná, světlé kadeře jim lehký vítr čechral kolem hlav, jako by se snad ani nenamočily. Přibližovaly se k němu, slyšel jejich perlivý smích blíž a blíž, rozeznával rysy jejich pravidelných tváří, dovádivé ohníčky v očích, souměrná pootevřená ústa odhalující zářivě bílé zoubky. Pohledem klesal k jejich pevným ňadrům s růžovými bradavkami, lehce vystouplým bříškům a pod ním, ach, k obnaženému klínu porostlému světlým chmýřím… Proč jen se ten sen nevrací? A jak může mistr Spranger malovat tak krásné nymfy podle tak obyčejných, ba ohyzdných modelek?

Pak mu v představách vytanula štíhlounká, v příslušných tělesných partiích však náležitě zaoblená Kateřina Stradová. Byla sice jiná než Sprangerovy nymfy, nicméně její vlašsky temně hnědé oči se uměly podívat, že to až rozpalovalo. A když s lehkou úklonou prošla kolem, myslel si císař, že slyší šumění křídel andělských. Musí si s jejím otcem vážně pohovořit, aby ho častěji navštěvovala. Je jí sice jen sedmnáct, ale kdo ví, jak bude vypadat za pět či sedm let, zda z ní nebude bachratá nepůvabná nanda předčasně zbavená vší krásy a přitažlivosti.

Císař opatrně otevřel oči. Skulinami mezi závěsem se k němu dralo denní světlo. Věděl, že už jsou teď stejně všichni sluhové v čele s komorníkem shromážděni v jeho ložnici a trpělivě vyčkávají, že se ve své zlaté posteli s baldachýnem milostivě pohne a dá najevo, že je vzhůru. Každý z nich je připraven splnit svůj úkol, jak to odpovídá přísnému dvorskému ceremoniálu panovníkova vstávání. Ten nese kameninové umyvadlo s vlažnou vodou, ten suchý měkký ručník, ten zatím prázdnou a pečlivě vymytou noční vázu, na jejímž dně jsou vymalovány jasně modré květy. Ještě štěstí, že si nikdo netroufá rozhrnout závěsy kolem jeho postele. To by tak ještě scházelo. Prý na francouzském dvoře je to jiné. Úderem sedmé ranní komorník rozhrne závěs a popřeje královskému Veličenstvu dobré jitro. Ještě že jsme v Čechách! Lid je tu sice drzý, ale vladař může vstávat, kdy se mu zachce.

Císař Rudolf, toho jména druhý ze slavného rodu Habsburků, slyšel jakoby z velké dálky tiché našlapování, přidušené pokašlávání, šepot, drobné zvuky, které ho sice nerušily, ale znervózňovaly. To bude asi Jeroným Makovský, ten potměšilý kalvinista, nebo snad dokonce tajný český bratr. Intrikán, který zneužívá svého postavení v panovníkově blízkosti a tvrdě vymáhá úplatky od každého, kdo se dožaduje přijetí u císaře. Na takového Viléma z Rožmberka nebo Wolfganga Rumpfa z Wuelrossu si sice netroufá, ale pro většinu ostatních žadatelů má vždy připravenou výmluvu na panovníkovu nemoc či zaneprázdnění, dokud od nich neuslyší cinkot stříbrňáků. Měl by toho Makovského poslat před komorní soud, ať se pěkně houpe na Šibeničním vrchu, škoda katova meče na jeho vymydlený krček. Ale cožpak to může udělat? Už slyší ten křik, ty stížnosti na císařskou svévoli. Děda Ferdinand by s tou pakáží jinak zamával. To Rudolfův otec, Maxmilián, je zkazil. Zvykli si, že se jim všechno povolí. Prý ani pořádným katolíkem nebyl. Však také matka Marie raději Rudolfa a jeho mladšího bratra Arnošta poslala ke svému bratrovi Filipovi na španělský královský dvůr, aby snad od otce nepochytili ten strašný mor luteránství.

Císař se až zachvěl při vzpomínce na měsíce a roky strávené v paláci El Pardo, na nekonečné chodby plné temných zákoutí, kde všichni byli odměření, studení jak čumák psa, neustále se přežehnávali křížem a Maxmiliánovy syny strašili peklem a věčným zatracením. Brrr! A strýc Filip, španělský král? O své dva synovce nejevil žádný zájem, a když je k sobě povolal, zkoušel je z toho otravného katechismu nebo z dvorní etikety.

Makovský za závěsem zakašlal hlasitěji. Měl by ho dát zavřít do Bílé věže, co si to ten chlap dovoluje! Císař si promnul oči a nadzvedl se na loži a zvolal:

„Tak narovná mi někdo polštáře pod zády?“

Jeroným Makovský se zjevnou podlézavostí v hlase spustil:

„Krásné dobré jitro, Vaše císařské Veličenstvo!“

Rudolf konečně odhrnul závěs a houkl na svého komorníka:

„Jak je venku?“

„Prší, ale ne příliš, Vaše císařské Veličenstvo,“ odpověděl Makovský, zatímco natřásal za Rudolfovými zády polštáře. Brrr, zase leje a to se z Vídně přestěhoval do Prahy za lepším povětřím. Ba, pravda, kouře z komínů tady na Hradčanech vysoko nad městem není tolik jako ve vídeňském Hofburgu. Také ten výhled na Vltavu a město, sevřené zelenými vinicemi, stojí za to. Jako znalec umění, za něhož se Rudolf pokládal, to dokázal ocenit. Zato počasí bývá v Čechách spíše nanicovaté, ba nevlídné. Není divu, že zdejší víno je trpké a kyselé, když má tak málo slunce.

Zatím už další ze sluhů přicházel s bílým keramickým umyvadlem naplněným vlažnou vodou. Císař si štítivě namočil nejdříve ukazovák a posléze celou pravou ruku, promnul si oči i celý obličej a pak se otřel podávaným ručníkem.

„Co nás čeká, Makovský?“ zeptal se pak svého komorníka. Oslovený se postavil do stoje spatného a začal odříkávat:

„Vaše císařské Veličenstvo, o přijetí prosí nejvyšší purkrabí pražský, vysoce urozený pán Vilém z Rožmberka, dále Jeho Eminence papežský nuncius Giovanni Francesco Bonhomini, potom vyslanec vašeho strýce Jeho Milosti arcivévody Karla Štýrského hrabě Diemer, císařský stavitel mistr Ulrico A ostali a pak také dvorní antikvář Vašeho císařského Veličenstva Jakub de Strada…“

„Zadrž, Makovský!“ vzkřikl císař hněvivě. „Než mi sem všechny ty vzácné pány pustíš, rád bych posnídal, a to hezky v pohodlí v posteli. Necítím se dnes příliš dobře. Co tam máme k jídlu?“

Komorník se s přehnanou zdvořilostí opět uklonil a začal odříkávat: „Jak mi hlásil kuchmistr, byla by tam kaše ze zvěřiny, kaše z hovězího, kaše knížecí…“

„A co takhle nadívané křepelky, pěkně okořeněné zázvorem a šafránem?“ zeptal se zasněně císař a hlasitě přitom mlaskl.

„Obávám se, Vaše císařské Veličenstvo, že křepelky by v císařské kuchyni nestačili připravit včas.“

„No dobrá,“ rezignovaně prohodil Rudolf. „Cos říkal to první? Kaše se zvěřiny? A pověz kuchmistrovi, ať nešetří hřebíčkem a zázvorem. A také bych si dal nějaké mandlové pečivo na benátský způsob a ať přinesou konvici vychlazeného rýnského. A hlavně, ať sebou hodí! Mám přímo císařský hlad,“ rozkazoval panovník.

Císařský hlad, to se mi povedlo, pochvaloval si. Je rozený básník s talentem od Boha. Kdyby nemusel panovat Svaté říši římské, království českému a království uherskému, mohl by psát vzletné verše. Možná by byly lepší než od takového Ovidia Nassa. Vždyť to byl pohan, kdežto on by psal básně prodchnuté katolickou vírou. Císař se ve svých úvahách zarazil. Takové dílo jako Ars amandi, Umění milovat, přece nemůže spojovat s křesťanským náboženstvím. Rázem si vzpomněl na Kateřinu Stradovou, její štíhlounkou postavu a dlouhé, jako uhel černé vlasy. Jestli dnes někoho přijme, tak to bude pouze její otec, dvorní antikvář Jakub de Strada z Rosbergu. Stejně s ním potřebuje mluvit v ještě jedné záležitosti.

To už do císařské ložnice vstupovali jídlonoši a na stříbrném podnose přinášeli Rudolfovi snídani. Místností zavoněla zvěřina okořeněná, jak si to přál, hřebíčkem a zázvorem, ale také šafránem a pepřem. Panovník se pohodlně uvelebil na posteli a nabral si plnou lžíci kaše a s chutí polkl a spokojeně zamlaskal. Sluha mu zatím naléval pohár z benátského skla rýnským ryzlinkem.

Makovský nervózně pohlédl na velký hodinový stroj neúprosně odtikávající plynutí času.

„Vaše císařské Veličenstvo, dovolil bych si připomenout…“ ozval se tichým hlasem.

„Já vím, já vím,“ odbyl ho Rudolf s plnými ústy. „Ještě jsem se ani nenasnídal, natož abych se oblékl. Snad všichni ti páni tolik nespěchají, ne?“

Napil se z benátské číše vína a přísně se podíval na svého komorníka. Začíná být čím dál drzejší. Neměl by přece jen zavolat stráže, aby ho ihned odvedli do Bílé věže? V jejím sklepení by se jistě naučil zdvořilosti vůči císařskému majestátu! Jenže panovník si už na komorníka zvykl a kde by tak nahonem hledal podobně ve dvorských záležitostech zběhlého člověka? Makovský zatím mlčel s úlisným vyčkávajícím pohledem upřeným na svého snídajícího panovníka. Zdalipak ho také papežský nuncius uplácí? Ani by se tomu nedivil. Polkl poslední sousto a lehce říhl. Bylo to dobré. Počasí se sice v Čechách málokdy vydaří, ale v kuchařském umění se zde vyznají. To se musí nechat.

„Kdože žádá o přijetí?“ zeptal se Rudolf a utřel si ústa bílým vyšívaným ubrouskem se zlatým písmenem R zdobeným rovněž zlatou korunkou.

„Vysoce urozený pan Vilém z Rožmberka…“

„Á, čeští páni zase otravují. Dnes nemám náladu na politiku. Ať přijde pozítří,“ ušklíbl se císař a napil se ryzlinku.

„Dále Jeho Eminence papežský nuncius…“

„Já vím, chce po mně, abych zatočil s luterány, kalvinisty a jinou odpadlickou verbeží.“ Makovský se trochu zaškaredil, jako kalvinisty se ho slovo „verbež“ nepříjemně dotklo, nicméně navenek nehnul ani brvou a setrvával v uctivé úkloně. „Ale já na jeho řeči nejsem zvědavý. Řekni mu,“ teď císař ztišil hlas, „že jsem ochořel, že mám horkost. A popros ho,“ dodal už hlasitěji, „ať se modlí za moje zdraví.“ Rudolf se po těch slovech rozesmál. „Tak to bychom měli dva. Koho tam máme dalšího?“

„Na přijetí čeká už celý týden vyslanec vašeho strýce arcivévody Karla…“

„Ať táhne ke všem čertům. Moje povedená habsburská rodinka chce, abych se oženil, abych si vzal svoji milovanou sestřenici Izabelu Kláru Evženii. Jenže já tu špindíru nemohu ani vystát. Představ si, Makovský,“ císař se ke komorníkovi důvěrně naklonil, „že si takřka vůbec nevyměňuje prádlo. Víš, jak páchne? A navíc je studená jak rampouch. Nikdy jsem neviděl, že by se usmála. A s tou že bych se měl podle mínění své milované habsburské rodinky oženit? Ani nápad. To by to tady na hradě českých králů vypadalo.“

Makovský se zdvořile pousmál. Císař si toho všiml a hned se rozkřičel:

„Čemu se směješ, ty hlupáku? Dceři španělského krále Filipa II. se mohu smát jen já, její bratranec, ale ne ty. Jinak tě dám ztrestat pro urážku majestátu! Rozumíš?“

„Jistě. Vaše císařské Veličenstvo.“ Makovský se pro jistotu pořádně ohnul v pase a Rudolf se spokojeně zahleděl na jeho pleš.

„No dobrá. Zavolej mé oblékače a přiveď mi dvorního antikváře. Udělám dobrý skutek a přijmu alespoň Jakuba de Stradu. A hoď sebou! Čas běží.“

Antikvář zřejmě čekal v předpokoji císařské ložnice. Vstoupil takřka okamžitě s hlubokou úklonou, pak narovnal svou drobnou, mírně shrbenou postavu a vypoulil vychytralá černá očka na Rudolfa soukajícího se do černých punčoch.

„Co na mě tak civíš? Jsem snad zjevení?“

„Prosím za odpuštění, Vaše císařské Veličenstvo,“ omlouval se de Strada.

„Budiž. Je ti prominuto,“ odpověděl mu Rudolf shovívavě, zatímco mu jeden z oblékačů pomáhal do černého, stříbrnými nitěmi protkávaného kabátce z aksamitu.

„Všiml jsem si, že máš pěknou dceru,“ usmál se císař na svého antikváře. „Jsi na ni pyšný, že?“

„Který otec by nebyl, Vaše císařské Veličenstvo!“ Jakub de Strada se ostražitě podíval na panovníka, kterému právě druhý z oblékačů připínal zřasený široký límec a třetí stál připravený, aby mu připnul kolem krku Řád zlatého rouna.

„Je jí teprve sedmnáct,“ odpověděl antikvář a jeho hlas zněl poněkud nejistě.

„Sladkých sedmnáct,“ vzdychl panovník. „Přiveď ji někdy do mých komnat,“ dodal, zatímco se na sebe díval do zrcadla se zlatým rámem, které mu nastavoval jeden ze sluhů. Nevypadám špatně, pomyslel si Rudolf pyšně. Chtělo by to ještě zavolat bradýře, ať mi trochu zastřihne vous.

Jakub de Strada rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. Byl sice zvyklý na to, že se císař při rozhovorech s ním věnuje zároveň i jiným věcem včetně úpravy svého zevnějšku. Znervózňoval ho však jeho zájem o Kateřinu. Na jednu stranu to pro něj byla pocta, že se sám císař zajímá o jeho dceru. Na druhou stranu byl však, jako snad každý otec, jat obavami o její další osud. Byl by nerad, kdyby jeho milované poupátko posloužilo panovníkovi pro nějaké krátkodobé potěšení. Sedmnáct je nebezpečný věk, zvlášť je-li dívka pěkná, a jeho Kateřina byla v tomto ohledu věru od Boha hojně obdarována. Však by se směle mohla krásou měřit s antickými bohyněmi, jak je nenapodobitelně malují Bartoloměj Spranger a Paolo Veronese.

Nakonec antikvář s další uctivou úklonou pronesl: „Bude mi potěšením přivést svou dceru k audienci u Vašeho císařského Veličenstva.“

„Neříkáš to dvakrát nadšeně,“ ušklíbl se císař, teď už definitivně oblečený. „A neukláněj se mi pořád. Co jsi mi vlastně chtěl?“

De Strada pohodil svou šedovlasou hlavou směrem ke shromážděným sluhům:

„Nerad bych, Vaše císařské Veličenstvo, hovořil před tolika svědky.“

„Dobrá,“ souhlasil Rudolf a směrem ke svým oblékačům štěkl:

„Vypadněte!“

Sluhové v hlubokém předklonu couvali ke dveřím ložnice. Jen komorník Jeroným Makovský postával u okna s výhledem do zahrad Menšího Města pražského, jako by se ho císařův příkaz netýkal. Císař si ho však všiml a okamžitě zbrunátněl: „To se týká i tebe, Makovský!“ Teprve teď začal komorník drmolit omluvy a také couvat ke dveřím.

Když konečně vypadl z místnosti, ukázal Rudolf svému antikváři na vyřezávané křeslo a vyzval ho, aby si také nalil víno z vysoké skleněné karafy. De Strada poděkoval a s potěšením se zadíval na velký Tintoretův obraz Bakcha a Ariadny zdobící jednu ze stěn císařské ložnice. Vždyť jen díky svým dobrým kontaktům ho nedávno v Benátkách poměrně levně zakoupil pro Rudolfovy sbírky. Jako pravého znalce umění ho těšilo, když se jím vybranému dílu dostalo od panovníka takového uznání. Císař je sice podivín, ale vzdělaný a s dobrým vkusem a neváhá utrácet za opravdu mistrovská plátna.

„Jsme skutečně sami?“ otázal se opatrně de Strada a ukázal na velkými růžemi pomalovaný paraván zakrývající kout místnosti za vysokými kamny z bílých zdobených kachlů. Rudolf se rozesmál: „Že by tam byl špeh? Pane antikváři, nebuď zbytečně podezíravý. Ačkoliv…“ císař se zarazil a vzal za kliku dveří a prudce jimi trhl. Venku postával Makovský s rukama za zády a tvářil se velmi rozpačitě.

„Slídíš?“ vybafl na něho panovník.

„Něčeho takového bych se neodvážil, Vaše císařské Veličenstvo,“ zakoktal se komorník a zrudl v obličeji.

„V to doufám,“ ušklíbl se Rudolf. „Běž do konírny, ať mi štolba připraví mého Bucefala. Pojedeme do Královské obory.“

„Jak poroučíte, Vaše císařské Veličenstvo.“ Komorník se hluboce uklonil a vzápětí zmizel v zákrutu chodby. Rudolf se vrátil do své ložnice a zavřel za sebou.

„Nyní jsi spokojen, pane de Strado?“

„Ano. Ale věřte mi, Vaše císařské Veličenstvo, že má opatrnost je na místě. To, co vám chci říci, není určeno pro třetí uši.“

Rudolf zpozorněl. Pokud dvorní antikvář přicházel s nějakou důvěrností, vždy to stálo za to a také tentokrát se dalo předpokládat, že se dostavil v záležitosti pro císaře velmi zajímavé.

„Tak povídej a nalej si víno, chceš-li,“ pobídl znovu panovník Jakuba de Stradu a v hlase mu bylo znát vzrušení. To bylo něco jiného než poslouchat nunciovy stížnosti a varování, dohadovat se s Rožmberkem nebo naslouchat radám Rumpfovým. Antikvář, vědom si své důležitosti, sáhl po benátské číši a nalil si z karafy rýnský ryzlink, znalecky poválel víno po jazyku, pomalu polkl, přihmouřil svá chytrá očka a celý jakoby se v té chvíli ponořil sám do sebe. Císař na něj kupodivu nenaléhal. Třebaže to nedával příliš najevo, vážil si svého vzdělaného, takřka už sedmdesátiletého antikváře, kdysi absolventa univerzity v Pavii a přítele věhlasného mistra Tiziana. Bez něj a jeho četných nákupů by nebyly myslitelné Rudolfovy rozsáhlé sbírky obrazů, soch, hodin a roztodivných kuriozit, jakým snad nebylo v celé křesťanské Evropě rovno. Pravda, strýc Filip II. se také mohl chlubit úžasnou galerií, zvláště pak pozoruhodným souborem zlatých soch a amuletů z Nového světa, jemuž také říkají Amerika, nicméně v jeho paláci El Escorial byl jen stín těch úžasných pokladů, které skrýval Pražský hrad.

„Vaše císařské Veličenstvo, zdá se…“ začal de Strada, pak však ztišil hlas a dodal, „že jsem na stopě receptu na lapis philosophorum.“ Císař v tom okamžiku vydechl úžasem. Vždyť po téhle větě toužil od počátku své vlády, ba co víc, od počátku svých zájmů o alchymii. Lapis philosophorum, bez něhož je nemyslitelné opus magnum, tedy Velké dílo, transmutace neušlechtilých látek v ušlechtilé, byl jeho úžasným snem. Za jeho receptem, který prý vlastnil jeho dávný předek císař Karel IV. blahé paměti, se přece stěhoval z Vídně sem do Prahy. Tady někde v královském paláci či prostě někde v obvodu hradu ho měl ten slavný panovník zanechat. Rudolf samozřejmě nemohl vykřičet do světa, že v Praze hledá recept na výrobu zlata či elixíru věčného mládí. Veškeré hledání bylo tajné a navenek císař tvrdil, že se do metropole Čech stěhuje za zdravějším povětřím a do pohodlnějšího hradu než je vídeňský Hofburg. Jeho habsburská rodina se na něj kvůli tomu dodnes dívá jako na blázna. Ale cožpak jeho otec Maxmilián nedal ve zdejší

Svatovítské katedrále zbudovat císařskou hrobku? Jednou tady bude uložen i on, velký císař z Boží milosti, nové ztělesnění Herma Trismegista, zakladatele alchymie a astrologie. A jistě spočine ve zlaté rakvi!

„Na stopě? Co znamená na stopě?“ dorážel Rudolf na de Stradu. Stařec však dělal, jako by panovníkovo naléhání nevnímal. Znovu se napil vína a pomalu s důrazem na každou vyslovenou slabiku pravil: „Znamená to, že tuším, co se s rukopisem receptu dělo po Karlově smrti a kde se asi nachází právě teď.“

„Je tedy zde, na Hradčanech?“

Antikvář zavrtěl hlavou: „Zde ne, ale musíme ho hledat v tomto městě, v Praze.“

Císař prudce vstal, popošel k oknu a zadíval se na lesknoucí se hladinu Vltavy hluboko pod sebou, na široké panoráma střech, věží a věžiček.

„Ale kde, pověz, de Strado, kde ho máme hledat?“

„Když Vaše císařské Veličenstvo dovolí, obrátil bych se na primátora Židovského města Markuse Mordechaje Maisela.“

„Toho prohnaného bankéře? Co ten s tím má co dělat? Že by si své peníze vydělával transmutací, a ne lichvou?“ ušklíbl se nedůvěřivě císař.

„Nejspíše nemá ani tušení o nějakém tajném receptu, uloženém snad původně v kdysi slavné alexandrijské knihovně. Nicméně všechny stopy, které se mi podařilo vypátrat, směřují k pražským Židům.“

Antikvář domluvil a v císařské ložnici se rozhostilo mlčení.

„Budiž,“ řekl po chvíli přemýšlení Rudolf. „Nebudu se tě ptát, jak jsi došel ke svým závěrům. Doufám však, že jsi konečně na správné stopě a mí alchymisté v Mihulce se budou moci pustit do díla a zanechat planého experimentování. Chceš nějaký list pro primátora Maisela?“

De Strada zavrtěl hlavou: „Teď musím jednat nanejvýš opatrně a zcela neoficiálně. O Židovském městě se v poslední době začalo leccos povídat. Prý ho hlídá jakýsi duch nebo homunkulus, říkají mu Golem, tvor stvořený novým rabínem Löwem…“

„Nějaký stroj na způsob orloje?“ zajímal se císař.

„Prý žádná mechanika za tím není. Ale prý židovská magie, kabala,“ jal se vysvětlovat antikvář. „Nic podrobnějšího nevím.“

„A ty si myslíš, že nějaký homunkulus stvořený tím čarodějným rabínem nějak souvisí s receptem na lapis philosophorum?“

„Těžko hádat, ale možná tady nějaká souvislost je.“

„Budiž, teď mě doprovoď ke konírnám a bez odkladu se vydej k Maiselovi. A toho nového rabína pozvi na hrad.“

Antikvář se zamračil: „Vaše císařská milosti, cožpak se to hodí, zvát k sobě Žida, a navíc dokonce rabína?“

„Kašlu na to, co se hodí nebo nehodí. Tady vládnu já,“ prohlásil Rudolf rozhodně. V duchu si už představoval, jak díky receptu na lapis philosophorum zázračně zbohatne, z Pražského hradu zbuduje tu nejúžasnější galerii, jakou svět kdy spatřil, jednou provždy porazí Turky, vyrve Boží hrob z rukou mohamedánů a stane se slavnějším vládcem než Karel IV., než Caesar, než Alexandr. Nechal se štolbou vysadit do sedla svého Bucefala, pojmenovaného právě podle proslulého koně dávného Alexandra Dobyvatele a v doprovodu deseti dvořanů a strážných uháněl s větrem o závod ven z Hradu přes Jelení příkop na Letenskou pláň a dál ke Královské oboře.

IV

Sir Francis Walsingham se spokojeně rozhlédl po nevelké vybílené komnatě s oknem otevírajícím pohled na Temži. Jediné dveře vedly na úzkou chodbu, která mířila přímo na ulici, takže vás nikdo, kdo seděl ve výčepu, nemohl vidět sem přicházet. Nebyl tu jiný nábytek než dlouhý bytelný stůl nepřikrytý ubrusem, za ním u zdi lavice a před ním čtyři jednoduché židle. Na stěně visela police s několika cínovými nádobami. Bylo to prostředí přesně takové, jaké sir Francis Walsingham, státní sekretář Jejího Veličenstva Alžběty, královny Anglie, hledal. Spokojeně kývl hlavou, proplešatělému tlouštíkovi s jasně červenou zástěrou, který postával ve dveřích, hodil kožený váček s mincemi a přikázal: „Přineste mi džbánek vína. Toho nejlepšího, které máte. A až přijde ta dáma, hned ji uveďte.“

Hostinský navzdory svému břichu mrštně zachytil váček v letu a hluboce se uklonil se slovy: „Jak si přejete, vzácný pane.“ Pak se otočil se a zmizel na chodbě. Po nepříliš dlouhé chvíli se objevil znovu a na podnosu přinášel kameninový džbánek a dvě skleněné číše.

„Je to pravé burgundské. Doufám, že vám bude chutnat.“ Postavil podnos na stůl a zeptal se ještě: „Nebude si vzácný pán přát prostřít stůl?“

„Ne. A teď zmizte a nezapomeňte za sebou zavřít dveře.“

Sotva tlustý hostinský zmizel, sir Francis Walsingham se uvelebil na lavici, nalil si ze džbánu do jedné ze sklenic a jen zlehka se napil. Víno bylo vskutku lahodné a příjemně naplňovalo jeho útroby. Ale sotva stačil polknout první doušek, ozvalo se klepání na dveře.

„Vstupte,“ zavelel Walsingham a opatrně se dotkl dýky u svého opasku. Do komnaty vstoupila žena v šedém plášti se zvednutou kapucí, její obličej zakrýval průsvitný závoj. V patách za ní vešlo šest urostlých mužů, očividně hromotluků, v kožených kabátcích s pistolemi a kordy visícími u pasu. Jejich ostražité pohledy, jimiž si prohlíželi místnost i jediného muže, který v ní seděl, nevěstily nic dobrého. Sir Francis hbitě vstal, protáhl se kolem stolu a poklekl před ženou na levé koleno.

„Vstaňte, můj milý lorde Walsinghame!“ Žena k němu vztáhla ruce, až se málem dotkla jeho ramen. „Raději mi vysvětlete, proč se musíme scházet v téhle zapadlé hospodě, a ne u mne v paláci.“ S těmito slovy sňala závoj a sir Francis pohlédl do půvabné nápadně bílé tváře anglické královny Alžběty. Její bělost byla ještě zvýrazněna vrstvou pudru, který měl zakrýt vladařčiny četné pihy. Královna sejmula z hlavy i kapuci a lehkým pohozením hlavy uvolnila hřívu světle kaštanových, až mírně nazrzlých vlasů. Pak se otočila ke svým strážcům a vyzvala je: „Počkejte na mne venku. S lordem Walsinghamem,“ významně se pousmála, „jsem v těch nejlepších rukách.“ Královnini strážci beze slova vycouvali z komnaty. Sir Francis je doprovodil, podíval se za nimi do chodby, aby se přesvědčil, zda se v ní někdo další nezdržuje, pak se vrátil a pečlivě zavřel dveře.

„Mohu Vašemu Veličenstvu nabídnout víno? Je to skutečně kvalitní burgundské.“

„Přiznám se, že už dlouho jsem v žádné londýnské hospodě nebyla, natož abych si v ní dopřávala víno,“ usmála se královna, rozepnula si svůj plášť a usedla na jednu z židlí. „Nerada bych se stala cílem útoku nějakého pomateného katolíka, jako byl nedávno ten… jakže se jmenoval?“

„Trockmorton. Však už se škvaří v pekle.“ S těmito slovy vzal sir Francis jednu ze sklenic, prohlédl si ji proti oknu, aby zjistil, zda je vskutku čistá, naplnil ji vínem a podal Alžbětě.

„A pokud jde o hospodu, Výsosti,“ dodal po krátkém odmlčení,

„občas bývá dobré udělat změnu.“

„Jak je vidět, na taková doporučení mám svého státního sekretáře, oddaného lorda Walsinghama.“

„Nejen na to,“ odpověděl sir Francis a trochu záhadně se pousmál. „Smím se posadit ve vaší přítomnosti?“

„Jako byste to jindy, můj milý Walsinghame, nedělal,“ odbyla ho královna a zhluboka se napila. Státní sekretář pozoroval, jak pije takřka chlapským způsobem. Neusrkla víno lehce až upejpavě, jak to dělávají urozené dámy, ale napila se s očividnou chutí, jako nějaký hospodský flamendr. Pije jako královna, napadlo ho, ale samozřejmě si to nechal pro sebe.

„Tak dozvím se od vás, proč jste mě sem vytáhl? Proč mě sem museli nést v zakrytých nosítkách přes půl Londýna a riskovat další atentát?“

„Výsosti, ve vašem paláci, nic ve zlém, ale i zdi mají uši. Tady určitě nebudeme mít žádného dalšího svědka.“

„Od čehopak mám vás, státního sekretáře? Aby mě ochránil před všelijakými špehy.“

„Ach, Veličenstvo, kdyby šlo jen o špehy! Kdybych měl váš palác zbavit nežádoucích uší, musel bych polovinu vašich sloužících dát zavřít do Toweru. Jistě uznáte, že něco takového si ani já, a dokonce ani vy nemůžeme dovolit.“

Alžběta stiskla zuby a zachmuřila se. Uvědomila si, že lord Walsingham je drzý a chová se k ní jako k panovnici poněkud neuctivě. Nicméně si to nechala pro sebe. Chápala, že státní sekretář, tento nepřekonatelný mistr intrik, je pro ni nenahraditelný a většina toho, co zazní z jeho úst, poměrně přesně vystihuje skutečnost. A to poslední spiknutí, které ji mělo sesadit z trůnu a nahradit tou husou Marií Stuartovnou, zlikvidoval bravurně. Škoda jen, že nemohla dát předhodit katovi i španělského vyslance Mendozu a pouze ho posadili na nejbližší loď. Ach, ty neustále ohledy na katolické diplomaty!

„Dobrá, tak mluvte, lorde!“ vyzvala Walsinghama.

„Chtěl jsem vám říci, že jsem dostal z Prahy šifrovaný dopis od královského hvězdáře, vašeho oblíbeného doktora Dee.“

„Ale cestoval přece s tím podezřelým vévodou Olbrachtem Laskim kamsi do Polska,“ namítla Alžběta. „Až jsem se podivovala, že si do těch studených lesů, kde se to jen hemží medvědy, vlky a podobnými bestiemi, troufá.“

„Jistě, původně opravdu putoval do Polska. Dovolil jsem si nasadit ho na sledování toho Laskiho, který se u nás v Anglii choval víc než podezřele. Bylo to poměrně snadné. Doktor Dee mu na můj pokyn sestavil horoskop, podle něhož se měl stát doma v Polsku králem. Vévoda byl tím natolik nadšen, že milého královského hvězdáře pozval na své statky u Krakova. Na místě se pak ukázalo, že ten horoskop byl, pochopitelně, poněkud nepřesný…“

„Ale já si na horoskopy doktora Dee nemohu stěžovat,“ namítla královna.

„Pamatuji si, Veličenstvo. Předpověděl vám termín vaší korunovace, a dokonce na ten den i pěkné počasí. Jenže, mám-li být zcela upřímný, udělal to jen proto, aby se dostal z vězení, kam ho vaše neblahá předchůdkyně dala zavřít pro čarodějnictví…“

Královna se lehce zakabonila, až se jí na čele udělaly příčné vrásky: „Nepřipomínejte mi, drahý lorde, Krvavou Marii. Ještě teď mně z ní naskakuje husí kůže.“

Sir Francis se opřel zády o zeď a usrkl doušek vína: „Nechci vám ji, Veličenstvo, připomínat. Jen chci říci, že horoskopy našeho milého doktora Dee jsou někdy jen zbožným přáním. Zato jeho znalosti matematiky a geometrie jsou vskutku nevídané. Ne náhodou mu přezdívají novodobý Eukleides…“

„Ach, můj milý Walshinghame,“ královna se lehce dotkla ruky státního sekretáře, „ušetřete mne vašich výletů do světa nudné vědy. Neznám Eukleida a Bůh ví, že jeho duchamorné spisy ani číst nebudu. Je mi však záhadou, jak jste to navlékl, že jste poslal doktora Dee, který je, jak vidím, nejen mým astrologem, ale i vaším špehem, na císařský dvůr do Prahy přes Polsko?“

„Prostě mi ten kníže Laski spadl z nebe. Našemu milému doktorovi jsem kladl na srdce, aby co nejdříve našel záminku, jak milého Poláka opustit a rychle se z Krakova vydat do Čech. Nakonec ho sám vévoda vypoklonkoval, když se ukázalo, že mu hvězdy nejsou tak nakloněny, jak tvrdí doktorem Dee vypočítaný horoskop.“ Sir Francis se po těch slovech spokojeně pousmál a významně odmlčel.

„Myslíte si, že ten ryze nepraktický doktor John Dee, který po mém soudu, nosí hlavu příliš v oblacích, zvládne svůj úkol na habsburském dvoře?“

„Veličenstvo, vím, jaký je váš názor na učence. Abych pravdu řekl, i já smýšlím v tomto ohledu podobně. Proto jsem si váženého pana doktora pojistil a poslal s ním společníka.“

„Kdo to je? Hořím netrpělivostí,“ naléhala Alžběta.

„Jistý Edward Kelley, schopný alchymista a také všemi mastmi mazaný podvodník. Osobnost po všech stránkách vskutku pozoruhodná.“

„To pro vás není právě dobré vysvědčení, milý Walsinghame, když považujete podvodníka za pozoruhodnou osobnost.“

„Pozor, Veličenstvo, mně a tím i vám je zcela oddán. Vyniká mimořádnou chladnokrevností a bezpříkladnou odvahou.“

Královna se zamračila a zeptala se: „Prozradíte mi, jak jste k takovému člověku přišel?“

„Původně se jmenoval Talbot, a dokonce studoval v Oxfordu, kde nabyl rozsáhlých vědomostí. Nicméně jeho chuť neustále riskovat ho přivedla na šikmou plochu. Za padělání úředních listin ho soud odsoudil k uříznutí ušních boltců. Náhodou jsem se tam tehdy objevil, při mé slabosti k podobným typům se mi ho zželelo a vzal jsem ho pod svou ochranu. Talbot si pak změnil jméno na Kelley, nechal si narůst dlouhé vlasy, aby to vypadalo, že pod nimi cosi skrývá. Například uříznuté uši, které mu ve skutečnosti stále pevně sedí na hlavě.“

„To jste mu poradil vy?“ podivila se královna.

„Samozřejmě. Když se setká s někým, kdo ho zná z dřívější doby a ví o jeho prohřešku, na první pohled je mu zřejmé, že Talbot čili Kelley pod vlasy schovává stopy po katovském noži. A pokud o tom nikdo neví, vidí prostě mladíka s nápadným módním účesem. Horší by bylo, kdyby měl krátké vlasy, dobře viditelné uši a setkal se někým, kdo by si pamatoval jeho trest. Jen si představte, Veličenstvo, co by si pak takový náhodný svědek pomyslel? Že soudní rozsudek nebyl vykonán? Že byli soudce nebo kat podplaceni? Že má Talbot nějakou protekci? K čemu by mi takový člověk byl! Takhle má obě uši a ještě je mi vděčný. Kdyby náhodou na svou vděčnost zapomněl, není pro mne problémem upozornit na nevykonaný rozsudek královského soudu kteréhokoliv kata.“

Alžběta se pobaveně rozesmála: „Jenže kdesi v těch vzdálených Čechách na toho svého Kelleyho či Talbota nedosáhnete, milý lorde.“

„Nebojte se, Veličenstvo,“ jal se sir Francis uklidňovat královnu.

„I v Praze mám pro takový účel připravené katy,“ dodal poněkud záhadně.

„Ale jak jste tohoto vskutku zvláštního člověka nasadil na doktora Dee?“ dorážela zvědavá královna.

„Prostě se jeden učenec sešel s druhým učencem. Pamatujete si, jak náš drahý doktor začal experimentovat s duchy zemřelých?“

„Ano. Sama jsem byla přítomna jedné takové, jak tomu říkal, seanci.“

„Jistě víte, že pro takové rozmluvy potřeboval doktor Dee vhodného prostředníka čili médium. No, a náš Edward Kelley je vůbec nejlepším médiem. Kdybyste, Vaše Veličenstvo, viděla, jak jeho ústy dokážou promlouvat mrtví ze záhrobí, užasla byste.“

„Chcete říci, že Kelley důvěřivého doktora Dee sprostě podvádí?“

„Nazývejte to, Veličenstvo, jak chcete, v každém případě byl náš doktor s Kellym náramně spokojen. Zvlášť když zjistil, že se rovněž vyzná v různých alchymistických pokusech.“

„Tedy podvody a zase podvody?“ neodpustila si královna rýpnutí.

„Veličenstvo, pro mne je důležité, že mu doktor Dee věří. A já osobně považují Kelleyho za jednoho ze svých nejschopnějších mužů.“

„Ráda bych ho někdy poznala,“ Alžběta se znovu zhluboka napila. „Doufám, že se v něm nemýlíte a že jeho cesta do Prahy bude úspěšná.“

„Spolehněte se, Veličenstvo. Ostatně myslel jsem na všechno. Kelleyho mám pojištěného i jinak. Ještě před cestou s doktorem Dee a knížetem Laskim do Polska jsem ho na svém zámku oženil s jistou půvabnou vdovou Janou Westonovou, která ho nyní na cestách doprovází …“

„To je vaše další agentka nebo snad i kat?“ vpadla mu královna do řeči otázkou.

Sir Francis učinil pohyb rukou, jako by v té chvíli odháněl mouchu: „Ach, Veličenstvo, takovými podrobnostmi bych vás nerad zatěžoval.“

„Dobře činíte.“

Alžběta se po těch slovech rychle zvedla ze židle, zapnula si plášť a znovu zakryla tvář závojem. „Takže myslíte, že ti tři dokážou vyfouknout tu věc císaři zpod nosu?“

„S pomocí Boží jistě.“

„Spíše s pomocí ďábla,“ povzdechla si královna. „Doprovodíte mě nyní na ulici k nosítkům, milý Walsinghame?“

„Bude mi potěšením, Veličenstvo,“ sir Francis se hluboce uklonil, otevřel své panovnici dveře a bok po boku vyšli ven před hospodu. Na ulici královna zmizela za závěsem v připravených nosítkách, která pak čtyři muži v kožených kabátcích uchopili a vykročili s nimi směrem ke královskému paláci. Zbývající dva strážci hlídali každý jednu stranu nosítek a s pravačkami na rukojetích svých kordů se každou chvíli se rozkřikovali na kolemjdoucí či jen tak zevlující: „Uvolněte cestu, uvolněte cestu!“

Walsingham se za nimi chvíli díval, pak se vrátil do hospody a nahlédl do výčepu. Tři mládenci, oblečení jako běžní řemeslníci nebo chudí studenti, se okamžitě zvedli a vyšli na chodbu.

„Vy dva,“ ukázal na chlapíky s vlasy barvy slámy, kteří vypadali jako dvojčata, „půjdete za nosítky. Chci vědět, zda se skutečně vracejí do paláce. A ty, Marlowe, půjdeš se mnou.“

„Jistě, Vaše lordstvo,“ řekl úslužně asi dvacetiletý mladíček s řídkou bradkou a dýkou visící u opasku.

Walsingham se k němu důvěrně naklonil a zašeptal: „Nikdy mě netituluj! Příště mě oslovuj pouze – pane.“

Marlowe oddaně pohlédl svýma blankytně modrýma očima na státního sekretáře a přikývl: „Ano, pane.“

„Tak se mi líbíš.“

Oba v té chvíli vypadali jako otec se synem a nikdo bych v nich nehledal jedno z nejmocnějších mužů Anglie a jeho špeha, budoucího slavného dramatika, autora hry Doktor Faustus.

V

Šimon Dlouhoveský pochopitelně nic nevěděl o tom, že téhož večera, co oblečen do zeleného kabátce a hnědého pláštíku opustil v najatém kočáře Řím, byl kýmsi zavražděn jezuitský apotékář Jindřich Bridel. A samozřejmě také nevěděl, že skutečným terčem neznámého útočníka měl být on sám. Ačkoliv se od počátku obával náročnosti úkolu, jejž mu svěřil řádový generál František Borgia, příliš si neuvědomoval, v jakém se ocitl nebezpečí. Asi to bylo jeho štěstí, protože v opačném případě by se raději nechal nadosmrti zavřít do klášterní cely a setrval zbytek sebedelšího života v kajícných modlitbách o chlebu a vodě. Jenže generál Borgia předem kalkuloval se slepou poslušností, jaká byla vyžadována od členů řádu, a rovněž s tím, že mladší bibliotékář v skrytu duše prahne po velkých úkolech, jaké by mu za jiných okolností nebyly svěřeny ani náhodou. Jeho mládí, jistá dávka naivity, oddanost jezuitskému řádu a snad i přízeň Boží budou, doufejme, namíchány, řečeno slovy alchymistů, v tom správném poměru, aby zaručily příznivý výsledek.

Až do Benátek probíhala cesta Šimona Dlouhoveského bez jakýchkoliv problémů. Jeho spolucestující ho považovali za studenta vracejícího se domů do Čech a sám mladý jezuita se snažil být co nejméně nápadný. Rozhodně nepostřehl, že by si ho někdo více všímal nebo, nedej Bože, ho dokonce tajně sledoval. V Benátkách se ubytoval v hostinci kdovíproč nazvaného U Klíčů svatého Petra nedaleko Ponte Rialto. Už se stmívalo, kanál Grande páchl rybinou a splašky, ulicí Mercerio se oběma směry valil pestrobarevný dav, v němž co chvíli Šimona zatahal za rukáv nějaký žebrák domáhající se drobné mince. S hlasitým bubnováním a vřískotem píšťal prošla kolem skupina komediantů v čele s takřka obnaženou, asi dvacetiletou dívkou se zeleně pomalovaným tělem, které seděla na rameni opička. Za ní poskakoval strakatě oděný harlekýn s velkým červeným papírovým nosem následovaný pierotem v bílé paruce a dalšími maškarami. Uprostřed ulice se harlekýn zastavil, uchopil velký žlutomodrý buben, několikrát do něj udeřil paličkou a pak se rozkřičel:

„Ctěnému publiku slavného města Benátek se na vědomost dává, že dnes po setmění se v městském divadle koná jedinečné představení hry o podivuhodných dobrodružstvích chrabrého rytíře Basila v daleké tatarské zemi…“

Šimon se v první chvíli až polekal a při spatření zelené krásky s bujným poprsím se honem přežehnal křížem. Dlouho pak klečel v kostele svatého Marka před desítkami svící ozářeným hlavním oltářem a vroucně se modlil, aby od sebe odvrátil strašné pokušení. Jaké však bylo jeho překvapení, když sotvaže opustil šero chrámu a ocitl se na hlavním benátském náměstí, dotkla se jeho paže právě ona zeleně pomalovaná dívka, jež ho tak vyděsila. Všiml si, že má jemně modelovaný obličej s malinko ohrnutým nosíkem. Jen její opička kamsi zmizela. Chvilku se pohledem pásla na Šimonových rozpacích a pak ho bez oslovení a bez jakéhokoliv ostychu vyzvala:

„Následuj mne!“

„Ale proč?“ podivil se Šimon. „Kam mě chceš zavést?“

„Neboj se a pojď! Nebudeš litovat.“

„Ty mě znáš?“ zeptal se opatrně mladý jezuita.

„Vím o tobě. Jsi adept.“

Šimona její slova překvapila. Čeho že má být adept? Snad alchymie? Vždyť právě za adepta alchymie se na radu generála řádu hodlal v Čechách vydávat. Nenadálé otázky mu zakroužily hlavou. Odkud ho ona dívka zná? Ví snad něco o jeho poslání? A co když i ona je agentem Tovaryšstva Ježíšova? Prý s řádem spolupracuje mnoho lidí různých profesí a možná by mohla být mezi nimi i tato polonahá komediantka. Ale nefantazíruje teď příliš, když si připouští takové odhady? Co když je Šimon prozrazen ještě před tím, než se dostal do Prahy?

Nakonec se po chvilce rozčilených úvah rozhodl vyhovět té neznámé a vydal se za ní. Viděl před sebou její útlá záda, jak se proplétali davem, zřetelně před sebou slyšel ťukání podpatků jejích pozlacených střevíčků o dláždění, co chvíli se po něm otočila a vyzývavě se na něho podívala očima takřka stejného odstínu zeleně, jakou barvou bylo natřeno její svůdné tělo. Doba strávená v jezuitské koleji bez styku s ostatními lidmi mimo svět řádu ho nepřipravila na podobná setkání. Ať chtěl či nechtěl, byl vzrušen na nejvyšší míru, dívka ho provokovala a přitahovala už tím, že se musel dívat na její tělo, z něhož byly zakryty opravdu jen ty nejintimnější partie.

Konečně se propletli davem lidí na nábřeží, kde dívka hbitě seběhla po kamenných schůdcích a nastoupila do připravené, černě nalakované gondoly, na jejíž přídi se houpal zářící červený lampión. Šimon ji následoval a opatrně usedl po jejím boku. Letmý dotek její obnažené paže ho doslova elektrizoval, až se celý roztřásl.

„Co ti je? Ty se bojíš nebo máš horečku?“ Dívka postřehla, že je s ním cosi v nepořádku, ale Šimon jen zavrtěl hlavou. „Poplujeme k paláci Contarini,“ poručila gondoliérovi a štíhlý mladík ve žluté košili odrazil člun od nábřeží.

Zabočili z kanálu svatého Marka do kanálu Grande, pomalu míjeli ostatní čluny, většinou rovněž zdobené zářícími lampióny, prý je kdysi v Benátkách zavedl podle čínského vzoru slavný kupec a cestovatel Marco Polo, kolem šplouchala voda a okolní paláce a chrámy se tyčily vysoko nad hlavami plavců a svíraly je z obou břehů v jakoby smrtelném objetí. Po jejich bělostných, špinavě našedlých, okrových i načervenalých zdech, zdobených roztodivnými pavláčkami, balkóny a římsami, stoupala vlhkost temně modrými stíny.

Zelená dívka celou cestu mlčela a Šimon v sobě nenašel odvahu, aby se jí na cokoliv zeptal, ačkoliv ho vysloveně svrběl jazyk. Teprve když asi po půl hodině přirazili ke břehu pod palácem Contarini, zvedla se ve člunu, natáhla nahou zelenou nohu ve zlatém střevíčku k prvnímu schůdku vedoucímu na nábřeží a znovu ho vyzvala, aby ji následoval.

Už se vydatně zešeřilo. Za okny okolních domů a chrámů zářily četné svíce i olejové lampy a ulice osvětlovaly smolné pochodně v kovových stojanech a koších. Tady naštěstí nevládl takový zmatek a hluk jako na náměstí svatého Marka a v ulici Mercerio. Na střechách vřískaly hladové kočky a ze dvorů to tu vonělo pečenými rybami a, jak se Šimonovi alespoň zdálo, také vínem. Zatoužil po číši chladivého muškátu a z ničeho nic se mu zachtělo vzít do náruče tu zelenou průvodkyni, přitisknout se k jejím poloobnaženým vyzývavým prsům, až se mu z toho zatočila hlava a ucítil po celém těle mravenčení. Hned se však zastyděl za tak hříšnou myšlenku a v duchu si uložil trest pokání a přísný půst. Jenže zmatku, do něhož se čím dál více propadal, se tím nezbavil.

Od vody stoupal chlad a nemohl si nevšimnout, že jeho polonahé průvodkyni naskočila husí kůže a pod tenkou látkou se jí teď výrazně rýsovaly prsní bradavky. Bože, stůj při mně a neuveď mě v pokušení, pomyslel si a raději se otočil jinam. Vedla ho do pootevřených vrat paláce. Kdesi vysoko nad jejich hlavami hrál někdo na cembalo. Vešli do průjezdu, kde byla takřka tma, jen z jedné z chodeb, které sem ústily, tryskaly mihotavé paprsky světla. Dívka se před ní zastavila, sejmula z kovového držáku pochodeň a podala ji Šimonovi se slovy:

„Dál už s tebou nemusím. Půjdeš pořád rovně, až narazíš na dveře. Za nimi jsi už očekáván.“

„Proč se mnou dál nepůjdeš?“ zeptal se jí a nemohl potlačit jisté zklamání.

„Nemohu, spěchám. Musím se vrátit do divadla, kde mám představení,“ odpověděla mu věcně a pootočila se, jako by už honem chtěla odejít.“

„To je škoda,“ ulétlo mu z úst, aniž to chtěl doopravdy říci.

„Tak se na mne přijď někdy do divadla podívat.“

„Rád,“ vyhrkl.

V té chvíli mu položila ruku na rameno a zeptala se ho: „Víš, co mne zajímá? Proč jsi mne ve člunu nepolíbil? Ani ses o to nepokusil.“ Zarazil se. Její slova ho zaskočila. Bylo zřejmé, že vycítila jeho vrůstající touhu. Šimon zrudl až po kořínky vlasů a chtěl jí své chování vysvětlit. Věděl však, že se nesmí prozradit. A tak jen cosi zablekotal. V té chvíli ho dívka popostrčila do chodby a rozeběhla se opačným směrem. Slyšel klapot jejích střevíčků, její vzdalující se smích a pochopil, že se směje jemu. Chvíli se za ní díval a pak se pustil s pochodní v ruce směrem, který mu ukázala. Stále ho provázely tóny cembala, na které kdosi neznámý hrál, jak se mu zdálo, poněkud pomalou a ponurou skladbu. Šimon s pochodní v ruce klopýtal nejdříve rovně po studené chodbě, pak po kamenném schodišti kamsi dolů, až konečně narazil na těžké dubové dveře, jak mu to předpověděla ona zelená dívka. Pevně uchopil zrezivělé klepadlo s podobou lví hlavy a dvakrát jím udeřil. Zevnitř se ozvala hlubokým mužským hlasem pronesená výzva: „Vstupte!“

Šimon se opřel do dveří, které táhle zaskřípěly, jako by zatahal kočku za ocas, vešel a v matném světle loučí spatřil velký stůl zaplněný skleněnými křivulemi, baňkami ve stojanech, tyglíky, flakóny, miskami a také knihami v tlustých kožených vazbách. V některých nádobách uviděl jakési barevné krystaly, jiné byly zpola naplněny černým práškem. Docela vzadu za stolem stál s dmychadlem v ruce před rozpálenou pecí vysoký muž s rozcuchanými černými vlasy, divokým výrazem v tváři a zježeným tmavým, lehce prošedivělým plnovousem. Na sobě měl přes černý oděv přehozenou dlouhou koženou zástěru.

„Pojďte dál, mladý muži, a promiňte, že se vám nemohu hned věnovat,“ oslovil Šimona, aniž se otočil od nádob na peci. „Jak vidíte, právě uskutečňuji klesavou destilaci, abych získal výchozí předstupeň pro filozofický mercurius.“

Mladík překvapeně vypoulil oči, bylo zřejmé, že ocitl ve skutečném alchymickém laboratoriu. Nejvíce ho upoutalo bublání jakési žluté tekutiny ve velké skleněné křivuli spojené dlouhým nástavcem s další rozměrnou baňkou. Obě nádoby spočívaly v kovových stojanech na plotně cihlové pece. Po chvíli však v baňce cosi zasyčelo, nástavcem náhle prolétlo zářivé světlo, ozval se třeskot skla a vysoký černovlasý chlapík stačil jen tak tak uskočit před hlučnou explozí.

Šimon spěšně oběhl stůl a starostlivě si prohlížel neznámého experimentátora. „Nestalo se vám nic?“ zeptal se vyděšeně.

„Ach, příteli. Bazilišek mě nemůže vystrašit,“ odbyl vousatý alchymista mladíka lehkým mávnutím ruky. Poté s teatrálním gestem shodil svou koženou zástěru, pyšně vypnul hruď a sebevědomě řekl:

„Dovolte mi, abych se představil. Jsem hrabě Marco Bragadino, doktor hermetických nauk a mistr alchymie.“

„Šimon Dlouhoveský,“ vykoktal stále ještě notně překvapený jezuita své jméno a stiskl podávanou ruku.

„Jistě se divíte, proč jsem vás sem pozval.“ Bragadino se po těch slovech posadil do koženého křesla vedle pece. „Slyšel jsem o vás už v Římě, že prý jste adeptem alchymie a prý putujete do Prahy, města ozářeného králem mágů, císařem Rudolfem II. z rodu Habsburků.“

„Odkud to víte, pane hrabě?“ zeptal se překvapený Šimon stále postávající uprostřed laboratoria. Samým úlekem dočista zbledl. Vždyť jeho cesta měla probíhat v naprostém utajení.

„Promiňte, mladý muži, svoje informační zdroje zásadně neprozrazuji. Nicméně dal jsem si vás zavolat, abych vám učinil pro vás možná zajímavou nabídku.“

Šimon byl slovy hraběte Bragadina natolik zaskočen, že se ani nezmohl na odpověď.

„Právě jsem propustil svého fámula. Bohu budiž žalováno, že sprostě kradl. Byl bych rád, kdybyste ho mohl nahradit.“

Mladík začal usilovně přemýšlet. Alchymistova nabídka, jakkoliv bylo podezřelé, že zná cíl jeho cesty, ho zaujala. V každém případě ten hrabě zřejmě nic neví o tom, že je ve skutečnosti příslušníkem Tovaryšstva Ježíšova a ani netuší, jakým úkolem ho řádový generál pověřil. Ale jak se mohl o něm dozvědět? Jedno vysvětlení se možná nabízelo. Snad se sám Šimon někde cestou podřekl. Snad někde utrousil, že je adeptem alchymie a tato informace se donesla tomuto podivnému hraběti. Budiž tedy, podvolí se osudu a nabídku přijme. V každém případě má tím pádem nejlepší příležitost se něco přiučit z praktické alchymie, což se mu v budoucnu může hodit. Takže proč vlastně ne? Není žádný důvod, aby tomu Bragadinovi na jeho návrh nekývl. V koutku duše přitom choval tajnou a mimořádně hříšnou myšlenku. Díky vstupu do služeb tajemného alchymisty má možná jedinečnou příležitost znovu potkat onu zelenou dívku, která zcela rozrušila jeho klid. Však také, jakmile Šimon kývl na souhlas s tím, že se, alespoň na přechodnou dobu stane jeho fámulem, zeptal se ho právě na ni.

„Ach ta,“ usmál se hrabě. „To je obyčejná komediantka, která si u mne občas přivydělává. Líbí se vám, příteli?“ Šimon se zapýřil tak, že si toho Bragadino nemohl nevšimnout. „Snad jste se do ní nezamiloval? Komediantkám není co věřit, dejte na zkušeného. Jste mladý, studovaný a zřejmě i urozený muž, proto byste si měl vybírat nevěsty z vyšších kruhů a hlavně dobře finančně zajištěné. Ačkoliv malé krátkodobé zašpásování není nikdy na škodu. Pozor však na francouzskou nemoc. Jen abyste nelitoval!“

Obavy hraběte Marka Bragadina o zdraví jeho nového fámula byly zjevně předčasné. Když ráno po vydatné snídani v paláci Contarini chtěli spolu nasednout do gondoly, aby se vydali po kanále Grande do hostince U Klíčů svatého Petra vyzvednout Šimonovo zavazadlo, spatřili na nábřeží shluk lidí. Hrabě rozrazil svou vycházkovou holí se stříbrnou rukojetí hlouček zvědavců a mladík se prodral za ním. Stoupl si na špičky ve snaze přes Bragadinovo rameno uvidět, co všechny tak upoutalo, a ke svému údivu spatřil na dláždění ležet zhroucené zelené tělíčko. Z jemně modelovaného obličej s maličko ohrnutým nosíkem, který ho včera tak vzrušoval, zjevně už dávno vyprchal život. Zelené oči mladé komediantky se dívaly mrtvě kamsi na nebesa. Jedna útlocitná ženština přistoupila k mrtvé, poklekla a lehkým pohybem ruky jí zavřela víčka.

„Někdo ji zabil. Vidíte ty bodné rány v zádech?“ ozval se jakýsi podomek.

„Však jsou teď Benátky plné všelijakých vrahounů. Slušný člověk aby se po setmění bál na ulici,“ dal se slyšet další ze zvědavců.

„Dobře jí tak, povětrnici. Takhle nestydatě polonahá běhat po městě se přece nesluší,“ rozčilovala se jedna stařena.

Ale to už se za zády zvědavců zazněl hluboký hlas jednoho z městských biřiců: „Ustupte lidé!“ Muži zákona přicházeli vyzbrojeni halapartnami a kordy a s emblémy okřídleného lva svatého Marka na červených kazajkách.

Se Šimonem se všechno roztočilo a zdálo se mu, že každým okamžikem upadne vedle té mrtvé, zeleně pomalované herečky. Pro Boha svatého, proč zemřela? Slzy mu vstoupily do očí. Jako v mrákotách slyšel ještě lékaře, který ohledával mrtvou: „Je už vychladlá. Zjevně tu leží od včerejšího večera.“

To by ovšem znamenalo, docházelo Šimonovi, že ji někdo zabil krátce poté, co ho dovedla do paláce Contarini k hraběti Bragadinovi. Souvisí snad nějak její smrt s ním nebo s hrabětem? V té chvíli by nejraději sám co nejrychleji utekl někam hodně daleko. Nohy měl však jako z olova, hlava se mu točila a cosi ho pevně svíralo a nedovolovalo mu odejít. Uslzenýma očima stále hledal mrtvou tvář mladé zelené komediantky. Teprve když ji kdosi přikryl bílým prostěradlem a naložili na nosítka, dokázal odlepit nohy od dlažby a nechal se hrabětem Bragadinim odvést do ukotvené gondoly. Člun odrazil od břehu a jeho houpání na vlnách kanálu Grande, v němž se odrážely sluneční paprsky, postupně vracelo mladíka zpátky do života.

VI

Pražané byli v dobách panování císaře Rudolfa II. zvyklí na všelijaké cizokrajné návštěvy. Vždyť zdejší hospody a krčmy byly plné vlašských umělců, zlatníků, kameníků, zedníků, prelátů i kapesních zlodějů, kteří se tu cítili jako doma a svým italským brebentěním vytlačovali z šenků i ulic češtinu a němčinu. Hned po císařském dvoře diktoval dámskou módu a společenský tón palác krásné a urozené španělské šlechtičny Marie Manrique de Lara, vdovy po nejvyšším kancléři Českého království Vratislavovi z Pernštejna. Pravidelně sem chodívali dokonce pražský arcibiskup Martin Medek z Mohelnice, nejvyšší purkrabí Vilém z Rožmberka, nejvyšší hofmistr Jiří z Lobkovic a samozřejmě španělský vyslanec na císařském dvoře Guillén de San Clemente. Na chodbách, na nádvořích i v zahradách královského a nyní i císařského hradu jste potkávali chvástavé francouzské kavalíry nazdobené šperky a navoněné jako nějaké děvky, kteří kdekomu na potkání vyhrožovali soubojem. Do Prahy přijížděla poselstva ruského cara Ivana Vasilijeviče, v nichž nechyběli urostlí kozáci ve vysokých kožešinových čepicích i šikmoocí Tataři, odmítající vstoupit do kamenných budov a raději nocující pod širou oblohou. Většinou po svých sem přicházeli za obchodem a spekulacemi pejzatí Židé z Haliče a Ukrajiny, oblečení v dlouhých černých kaftanech a s širokými černými klobouky na hlavách. V české metropoli se objevovali i vyslanci tureckého sultána v hedvábných turbanech a se zahnutými zlacenými a drahokamy posázenými šavlemi po boku. V jejich doprovodu často nechyběli mlčenliví Arabové v bílých burnusech, a dokonce i polonazí mouřeníni se zlatými kroužky v uších.

Ale snad žádná z těchto návštěv nevyvolala takovou pozornost jako příjezd vyhlášeného učence a mága doktora Johna Dee a jeho přítele a společníka Edwarda Kelleyho. Čelo jeho průvodu představovali najatí trubači, kteří hlasitými fanfárami ohlašovali příjezd těch dvou Angličanů, jako by se snad v Praze neobjevili oni, ale sama anglická královna Alžběta. Však také doktor Dee, jako její dvorní astrolog, nechal hned v čele průvodu rozvinout královskou standartu tvořenou čtyřmi poli. V levém horním a pravém dolním poli byly pod sebou tři kráčející zlatí lvi na červeném podkladě, v pravém horním byl skotský červený jednoocasý lev na zlatém podkladě a v levém dolním pak irská zlatá lyra na modrém podkladě.

Sám doktor Dee se vezl ve zlatém kočáře zdobeném vyřezávanými nymfami taženém čtyřmi nádhernými bělouši. Zato jeho společník Edward Kelley přijížděl na černém koni, prostovlasý, s černými vlasy spadajícími až na ramena a oblečený jako nějaký mocný kouzelník v temně modrém plášti pošitém zlatými astrologickými značkami a písmeny řecké abecedy. Už jejich samotné přečtení vás dozajista očarovalo. Za nimi táhli čtyři grošáci stříbrný kočár s okny tajemně zataženými záclonkami, následovalo asi deset dalších jezdců v pestrých oděvech a celý průvod uzavíralo pět těžkých povozů. Říkalo se, že vezou úžasné dary, které prý posílá sama královna Alžběta císaři Rudolfovi II.

Průvod anglických alchymistů vjel do Prahy po silnici od Kutné Hory Horskou branou, minul klášter sv. Ambrože, pokračoval Prašnou branou u Královského dvora do Celetné ulice na Staroměstský rynek. Kdo mohl, běžel se podívat na tu nevídanou návštěvu. Hostince a krčmy se zcela vyprázdnily, kupci opouštěli své krámky k velké radosti zlodějíčků, kteří si už brousili zuby na jejich zboží vystavené na pultech, a dokonce i pekaři a caletníci v Celetné ulici ponechávali pečivo v rozpálených pecích na starost svým učedníkům, aby spatřili ty podivuhodné čaroděje z daleké ostrovní země za půlnočním mořem. Děti poulily kukadla na ty nevídané divotvorce, kdežto staré babky se křižovaly a lekaly, aby je snad magistr

Kelley svým ohnivým pohledem neuhranul. Vždyť se o něm povídalo, že dokáže poroučet i bleskům, protože se upsal samotnému Satanovi.

Na Staroměstském rynku vyšel vzácným hostům vstříc osobní lékař císaře Rudolfa a mistr pražské univerzity učený Tadeáš Hájek z Hájku se svými žáky a také přispěchal sám purkmistr Jáchym Hofnagel, odznak jeho úřadu se mu třpytil na zlatém řetěze na vypaseném břiše. Doprovázeli ho městští biřici v čele s rychtářem Vítem Kolbabou vyzbrojení halapartnami, kteří měli dohlížet na početný zástup zevlounů. Vždyť co kdyby nějaký pošetilec byl k hostům příliš dotěrný nebo šikovný kapsář by chtěl využít takové tlačenice a někomu nepozorovaně odříznout od opasku měšec s penízky? Však se v poslední době takových povedených taškářů potulovalo po Starém Městě pražském víc než kdy jindy!

„Vítejte, doktore Dee, i vy, magistře Kelley,“ uvítal příchozí Tadeáš Hájek, který, jak všichni v Praze věděli, byl samotným císařem povolán, aby dozíral na kvalifikaci a schopnosti ke dvoru přicházejících alchymistů. V jeho případě katolíkovi Rudolfovi nevadilo, že tento přísný a vědě oddaný muž pochází ze staré kališnické rodiny. Ostatně mistr Hájek sloužil jako lékař i astrolog už jeho otci císaři Maxmiliánovi a jeho proslulost zejména mezi astronomy a botaniky byla pověstná.

O hodinu později už Hájek hostil ve svém domě na Staroměstském rynku vzácnou anglickou návštěvu. Sluhové nosili na stůl nadívané křepelky, vepřové maso s ovocnou omáčkou, smažené štiky s česnekovou omáčkou a marcipánové pečivo. K pití se pak podávalo bílé uherské víno a ječné pivo, které dal mistr Hájek při této příležitosti dovézt až z Rakovníka a nespokojil se s místními pražskými pivy.

„Četl jsem, mistře Hájku, vaši Rozpravu o objevení nové a dříve neznámé hvězdy,“ převedl doktor Dee, pomenší, takřka holohlavý chlapík s červenou tváří a mohutným plnovousem, řeč od chvály podávaných pokrmů k astronomickému tématu. Mistr Hájek, notně prošedivělý a trochu nahrbený muž, zvedl hlavu od talíře a zpozorněl. „Myslím, že vzbudilo mezi všemi učenci mimořádnou pozornost, byť není dostatečně zřejmé, zda jste tuto novou hvězdu první zaznamenal vy nebo váš dánský přítel a kolega Tycho Brahe.“ Dee na chvíli zmlkl, aby polkl sousto, a vzápětí skvělou latinou pokračoval: „Váš společný objev každopádně potvrdil, že slavný Aristoteles je překonaný, že hvězdné nebe není od stvoření světa neměnné, naopak se tu stále dějí velmi podivuhodné věci.“

„Jistě znáte dílo polského učence Mikuláše Koperníka Šest knih o obězích sfér nebeských,“ vpadl mu spěšně do řeči Tadeáš Hájek.

„Samozřejmě. Svatá inkvizice by za něj tohoto důvtipného hvězdáře nejraději uškvařila na hranici, kdyby už nebyl po smrti,“ zasmál se pobaveně doktor Dee. „Vždyť tvrdit, že středem všehomíra není naše Země, ale Slunce je přece z jejího pohledu jasné kacířství.“

Table of Contents

I

II

III

IV

V

VI