Jan Bauer

Král má starosti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2009, 2010, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009, 2010, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8793-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8794-9 (mobi)

Kniha první 

ČÍŠE JEDU PRO KRÁLE 

I 

Nad zasněžený les se vzneslo hejno krákorajících vran. Černí ptáci mávali křídly a letěli vzhůru k temně šedé obloze. „Krá, krá, krá,“ nesl se jejich křik mrazivým vzduchem pod klenbou šedých mraků a Fridrichovi připadalo, jako by věštili jeho smrt. Ještě ne, Bože svatý, ještě ne. Snad je to jen přechodná slabost, snad se z toho dostane. Úporná bolest ho zcela prostoupila. Byl schopen vnímat jen ji a nic z toho kolem sebe. Připadalo mu, že má vnitřnosti v jednom ohni. Nahrbil se v sedle koně, sešklebil tvář a zatnul zuby. Jen ještě vydržet do Budějovic, říkal si v duchu, tam se snad o něj nějaký místní felčar postará. Možná to spraví bylinkový vývar, ale už aby to bylo. Poplácal svého koně po krku rukou v teplé kožešinové rukavici, aby přidal do kroku. Ale zvířeti se kopyta bořila v čerstvě napadaném sněhu a jen s námahou se jím brodilo.

Knížeti útrobami znovu a znovu projížděla svíravá bolest, jako by měl v žaludku a ve střevech snad celé hnízdo ježků. Asi v Praze na té hostině u krále Václava něco špatného snědl. Stejně je to divné, říkal si. Kdyby bylo horké léto, kdy se maso rychle kazí, nedivil by se tomu, ale teď v prosinci v adventním čase, kdy je všude plno sněhu a mrzne, jen to praští?

„Je vám něco, Výsosti?“ Jeho komorník Wilibald se k němu připojil a starostlivě se na něho podíval.

Vévoda Fridrich se zamračil a do ojíněných vousů jen cosi zavrčel. Pak se vzpamatoval. Nemůže přece před svým komorníkem dát najevo slabost. Rozhodně si nechtěl stěžovat na svíravou bolest v útrobách. Sebral síly, a dokonce se i maličko pousmál.

„Ne, neboj se. Nic mi není. To bude dobré.“

„Ještě dnes večer budeme v Budějovicích. Čekají nás v hostinci U Zlatého slunce,“ rozpovídal se Wilibald.

„Vím,“ pokývl hlavou vévoda. Cítil, že by jeho komorník rád navázal rozhovor, zřejmě má o něho starost. Vždyť bolesti žaludku ho trápí od té doby, co vyjeli z Prahy, a ani v Benešově, ani v Soběslavi mnoho nejedl, respektive nejedl vůbec. Snesl jen řídký slepičí vývar a jinak se celou noc převaloval v křečích. Jenže je Wittelsbach a ti se hned tak nějaké nemoci nepoddávají. Je přece vnukem císaře Ludvíka Bavora.

Stejně je to zvláštní, napadlo ho, když si vzpomněl na svého předka. Jeho děd byl přece protivníkem pozdějšího císaře a krále Karla, málem by se tehdy utkali v bitvě o vládu v říši, a kdyby Ludvíka neranila mrtvice na lovu medvědů, kdo ví, jak by to všechno dopadlo. A on, Ludvíkův vnuk, je teď přítelem Karlova syna, krále Václava. Ale tak už to v politice chodí, říkal si Fridrich, nikdy nevíš, kdo bude zítra tvým přítelem a kdo tvým nepřítelem. Pravda, jeho děd a Václavův otec byli v tomto ohledu mistry nad mistry. Obratně spřádali intriky, navazovali a zase rozvazovali spojenectví podle momentální výhodnosti, klidně se postavili třeba i papeži a nic nebo skoro nic je nemohlo odradit od cesty za vytyčeným cílem. Někdy k němu sice dorazili hodně klikatou cestou, ale dorazili. Však také po smrti Ludvíka Bavora jako by Wittelsbachové pozbyli v říši vážnosti. Ani Fridrichův strýc Ludvík mladší, někdejší braniborský markrabě, ani jeho otec Štěpán, natožpak jejich další sourozenci neměli dědův formát. Představovali jen stín někdejší rodové slávy. Však také Lucemburkové na tom po Karlově smrti nebyli o mnoho lépe. Hádají se mezi sebou a nejstarší Václav, král český, je sice zábavný patron, ale do velkého politika má daleko, uvažoval v duchu Fridrich. Třeba to tak Bůh chce, třeba jak Wittelsbachy, tak Lucemburky trestá za někdejší pýchu. Prostě jednou jsi nahoře, podruhé dole, kolo osudu nebo boží vůle se tomu říká a jeho kaplan by o tom jistě dokázal vykládat celé hodiny.

Na předcházející návštěvu Prahy vzal Fridrich svoji třináctiletou neteř Žofii. A Václav, o němž se šušká, že je král sodomský, za ní najednou běhal jako mlsný kocour. Prý, vévodo, udělám z ní římskou a českou královnu, taková krása musí být korunována. Ach, kdo by nezatoužil, aby jeho neteřinka byla povznesena na královský trůn! S takovým příbuzenstvem se už dá něco podnikat. Najednou mu byl král Václav docela sympatický, vždyť upevňovat svazky mezi Lucemburky a Wittelsbachy, to bylo cílem i moudrého císaře a krále Karla. Jen aby Žofinka nedopadla jako její teta Johana. Fridrich se však tehdy ošíval, považoval za diplomatický tah, bude-li trochu dělat drahoty: „Václave, dáš pozor na své psy? Nerad bych o neteřinku přišel!“ Ach, jaký je to pocit vstoupit do velké politiky a tykat si s mocnými tohoto světa a vyměňovat si důvěrnosti! A, divte se, římský a český král tu hru přijal!

„Neboj se, krásnou ženu neuhodíš ani pírkem, ani květinou. To ví i moji lovečtí psi.“

„Chceš tím snad říci, že Johana nebyla hezká?“

„Víš ty, Fridrichu, jak vůbec vypadala? Já vím, že to byla tvoje příbuzná, nicméně musíš přiznat, že ne vždy se každá holka vyvede. Ne každou Bůh obdaruje půvabem a spanilostí.“

Fridrich si však v tom okamžiku ne a ne vzpomenout, jak vlastně královna Johana vypadala. Věděl jen, že si ji už kdysi jako malé dítě vyhlédl císař a král Karel jako nevěstu pro svého milovaného syna. Nač ženská krása? Rozhodující byl wittelsbašský původ. Vybíravému Václavovi však příliš do oka nepadla a podle toho se k ní choval. A když ji tehdy v noci na svatého Silvestra papeže na hradě Karlštejně zadávil jeden z jeho oblíbených loveckých psů, ani pro ni neuronil slzu. Natož aby potrestal psa. Kdepak, měla si prý dávat pozor, když leze z postele, kam šlape. Královské dogy nemají rády, když je někdo vyruší ze spaní. To se pak oženou svými ostrými zuby a neštěstí je hotové. Co dělat?

Fridrich znal tenhle tragický příběh jen z doslechu a podobně jako Václav Johanu příliš nelitoval. Přátelství s římským a českým králem pro něho znamenalo víc než život nějaké příbuzné, kterou viděl snad dvakrát či třikrát v životě. Proto i teď, když se chystala svatba Žofie a Václava, pospíšil do Prahy, aby všechno důkladně projednal.

„Svatbu vystrojíme na jaře, mám teď nějaké problémy s arcibiskupem,“ přiznal římský a český král. Fridrich se nevyptával. Co mu bylo do královských sporů s tím Janem z Jenštejna?! Ani o Žofii příliš nehovořili, spíš o válce, která vypukla na Moravě mezi oběma markrabaty a bratry Joštem a Prokopem. Václav podporoval mladšího Prokopa, jenže na Jošta si vsadil rakouský arcivévoda Albrecht Habsburský. A spory s Habsburkem, to bylo to poslední, co římský a český král momentálně potřeboval. Albrecht býval Václavovým švagrem, vzal si jeho sestru Elišku, to zařídil ještě císař Karel, jenže Eliška už v patnácti umřela a Habsburk se oženil s vyhlášenou krasavicí Beatricí Hohenzollernskou. Od té doby, jak už to tak bývá, svého někdejšího švagra nesnášel, a kde mohl, tak mu škodil. Podpora markraběte Jošta, Václavova bratrance, byla jedním z příkladů. Albrecht, jak už to měl v rodě, se držel zásady, že když se dva perou, třetí se směje. A když se perou Lucemburkové mezi sebou, smějí se Habsburkové.

„Fridrichu, pomoz mi, potřebuji Albrechta a jeho podporu. Vy prý se počítáte mezi jeho přátele. Kdybychom spojili Čechy a Bavory s rakouskými zeměmi, byla by to síla, s níž by bylo nutné v říši počítat. Jsem sice římským králem, ale připadám si někdy jako vojevůdce bez vojska,“ svěřil se mu Václav po několikeré číši vína. Nebyl už právě střízlivý, to bývá český panovník málokdy, ale ani on, Fridrich, nemohl říci, že by ten večer náležitě neuctíval Bakcha, boha vína. Oj, to se to pak slibuje možné i nemožné!

Upřímně řečeno, Fridrich s Albrechtem vycházel celkem obstojně a nemělo by být problémem ztratit u něj za Václava, už kvůli krásné Žofii, nějaké to slovo.

Zase ta bolest! Hrozná křeč projela vévodovi útrobami. Celý se schoulil a na chvíli ho napadlo, zda by přece jen raději neměli zastavit.

„Mohu vám nějak pomoci, Výsosti?“ Starostlivě se na něj znovu obrátil Wilibald.

Pozoruje mě jako sup, vztekle si pomyslel vévoda Fridrich.

„Hleď si svého,“ odsekl tentokrát vztekle. Už nebyl schopen se ovládat a přemáhat bolest. Připadalo mu, že asi brzy omdlí. Navzdory mrazu mu na čele vyrazil pot. Asi mám horečku, šeptal si. Zasněžené větve buků a dubů se k nim natahovaly jako pařáty nějakých oblud. Od té chvíle, co vjeli do lesa, vše potemnělo, jako by už na kraj padal večer. Vévoda se celý roztřásl a musel se držet, aby nespadl z koně. Alespoň že sněhu je zde méně a cesta jim ubíhá o poznání rychleji. V duchu se začal modlit: „Panna Maria, milosti plná, Pán s tebou, požehnaná tys mezi ženami,“ šeptal chvějícími se rty a pomalu se propadal do temného snu. Ještě ne, ještě není čas umřít… Pohupování v sedle ho pomalu uspávalo. Dopadající kopyta ve sněhu nebylo ani slyšet. Hlava se mu skláněla stále níž a níž… Probudil ho čísi ostrý hvizd, rozevřel oči a spatřil, jak se z lesa kolem cesty vynořují jezdci, cosi křičí a výhrůžně mávají meči.

„Jsme přepadeni, Výsosti,“ vykřikl Wilibald a už tasil svou zbraň. Ozbrojený doprovod se rázem shlukl kolem knížete, který na cizí útočníky hleděl jako ve zlém snu. Jejich zarostlé tváře byly rozmazané, jejich divoké planoucí oči vypadaly jako žhavé uhlíky a jejich řev se k němu nesl jako ozvěna vzdáleného vichru. Poplašený kůň se pod ním vzepjal a Fridrich měl co dělat, aby nespadl. On, který si tak zakládal na svém jezdeckém umění. Sáhl po meči, ale chyběly mu síly i na to, aby vytrhl zbraň z pochvy. Naštěstí jeho zbrojnoši v čele s hejtmanem Hansem Wolherem z Tigerfeldu dokázali odrazit první nápor lapků. Lesem se nesl třeskot zbraní a výkřiky provázející urputný zápas.

„Nebojte se, Výsosti,“ uklidňoval vévodu komorník Wilibald, „nehnu se od vás.“ Levačkou držel uzdu, v pravici třímal meč a kroužil na koni kolem Fridricha. Lapkové zatím stále marně doráželi. Třebaže měli početní převahu, v boji cvičení bavorští vojáci jim dokázali odolávat. Přepadení se tak zvolna měnilo v takřka regulérní bitku, v níž sice na každého z vévodových zbrojnošů připadali dva až tři lapkové, ale vzhledem k jejich válečnické zkušenosti byl boj takřka vyrovnaný. Jen potácejícího se Fridricha mrzelo, že nedokáže svým lidem účinně pomoci. Byl zvyklý být v podobných půtkách na špici a ostatním jít příkladem, ale svíravé bolesti ho nyní zcela vyřadily. Konečně dokázal vytrhnout svůj meč z pochvy a s věrným Wilibaldem po boku se rozjel do nejprudší seče. Ohnal se po nejbližším lapkovi, chlapíkovi se zrzavými vousy, černou páskou přes levé oko a kožešinovou čepicí na hlavě. Ale jakmile svým mečem narazil na jeho meč a obě zbraně o sebe s řinkotem narazily, projela jím opět bolestivá křeč. Meč mu vypadl z ruky, naštěstí komorník rychle sám vjel protivníkovi do rány. Hrot zbraně jednookého loupežníka projel Wilibaldovi tlustým kožešinovým kabátcem a škrábl ho na pravém rameni.

„Ty jsi zraněn!“ zvolal vévoda.

„To nic není, Výsosti,“ odvětil komorník, přehodil si meč do levé ruky a ohnal se po dorážejícím útočníkovi. Lapkové se teď kolem nich sesypali jako vosy.

„Ujeďte, Výsosti!“ stačil zvolat Wilibald na svého pána. Naštěstí mu spěchal na pomoc hejtman Hans Wolher. Fridrich se už bolestí neudržel v sedle, levá noha mu vyklouzla ze třmenu a poplašený kůň vyrazil tryskem po cestě směrem na Budějovice. Vévoda spadl do sněhu, ale jeho pravá bota zůstala ostruhou zaklíněna v třmenu. Hnědák ho vlekl za sebou, ztratil kožešinovou čapku, viděl nad sebou rozpažené větve, obličej měl plný mokrého sněhu a pak se náhle ozvala trubka. Že by to už byly trouby andělské? Zavřel oči.

„Bijte je!“ Uslyšel český bojový pokřik. To nebudou andělé! Když prudce zarazil pádícího koně, zůstal za ním nehybně ležet, uslyšel kroky ve sněhu, kdosi mu uvolnil pravou nohu ze třmenu a pak se nad ním sklonila mrazem zrůžovělá a hladce oholená, poměrně ještě mladá mužská tvář.

„Je vám něco? Zranili vás?“

Fridrich se s námahou posadil, zkusil zahýbat nohama, zdálo se, že nemá nic zlomeného, a tak zavrtěl hlavou.

„Jsem Ojíř z Machovic, hejtman hotovosti královského města Budějovic,“ představil se mladík, jehož hruď kryl lesklý pancíř a na hlavě mu seděl železný klobouk. „Vidím, že jsme přijeli právě včas.“

„Díky,“ zamumlal vévoda, uchopil Ojířovu podávanou ruku a s jeho pomocí se postavil. „Jsem Fridrich, vévoda bavorský.“

„Vím o vás, Výsosti. Však už jste očekáváni. Omlouvám se, že jsme nedorazili dříve. V okolí našeho královského města teď není příliš bezpečno. Všelijací lotříci tady přepadají pocestné a kupecké karavany a my nemáme sil tomu zabránit. Vždyť i mnozí zemani se raději dávají na lup, než aby obdělávali pole. Bohu budiž žalováno, že loupežnictví vynáší víc než poctivá práce, a náš soused, urozený pán Jindřich z Rožmberka, nám při chránění cest příliš nepomůže,“ postěžoval si mladý budějovický hejtman. Poté se otočil ke svým lidem, kteří se sjeli okolo. „Doprovodíme průvod Jeho Výsosti až za městské hradby.“

Však už tu byl také Wilibald, Hans Wolher z Tigerfeldu a všichni ostatní. Lapkové, když se ukázala budějovická hotovost, vzdali boj a honem upláchli. Na místě nechali ležet jen dva své zraněné druhy, kteří teď měli v poutech putovat do městské šatlavy v Rabštejnské věži.

Bavoři, jak se ukázalo, měli čtyři raněné. Naštěstí všichni jezdci měli na sobě vzhledem k mrazivému počasí tlusté kabátce, a tak žádná rána nebyla vážná, vesměs se jednalo o povrchová škrábnutí. Ani komorník Wilibald, který bránil nemocného vévodu, na tom nebyl nijak špatně. Sice v pravé ruce neudržel meč, ale ovázané rameno ho příliš nebolelo a vypadalo to, že se rána brzy zacelí.

„Nechcete raději naložit na nosítka?“ staral se komorník.

Fridrich prudce zavrtěl hlavou a nechal se vysadit na koně. Však už to nějak vydrží, když to vydržel takřka až k samému městu.

Než dlouhý zástup ozbrojenců dorazil k Pražské bráně, byla už tma. Hejtman Hans ani nedal rozvinout bavorskou modrobílou korouhev, jak by se na vévodskou výpravu za normálních okolností slušelo. Fridrich všechno vnímal jaksi rozmazaně a v mlze a nebýt starostlivého komorníka a svých zbrojnošů, ani by snad nedokázal slézt ze svého koně. Na čtvercovém rynku je s pochodněmi vítali muži zabalení do kožešin, kdosi z nich se mu představoval jako purkmistr, znělo to jako Krumpandrl, nebo tak nějak. Cítil, jak ho vynášejí po schodech, ukládají na lůžko, horečka s ním stále lomcovala. Komnata byla příjemně vytopena ohněm v krbu, přesto se celý třásl a drkotal zuby. Ve světle loučí spatřil na trámovém stropu vymalované žluté růže. Chtěl otočit hlavou, ale kupodivu už i tenhle nepatrný pohyb mu činil potíže.

„Jen ležte, Výsosti,“ slyšel nad sebou Wilibaldův hlas. „Za chvíli tady bude lékař.“ Pak ho zase obklopila bílá mlha. Po chvíli se z ní vynořila hubená, přísně vypadající tvář a kdosi v černé sutaně mu podával hliněný kalíšek: „Vypijte to, Výsosti!“

„Kdo jsi?“ zeptal se Fridrich černého mnicha. „Ty jsi smrt?“

„Ne, jsem lékař Bernard, bratr řádu svatého Dominika. Vypijte to, Výsosti, uleví se vám.“

Vévoda poslechl konejšivý hlas. Nápoj byl hořký a v žaludku ho pálil, jako by spolkl žhavé uhlí.

„Zavolejte, otče, mého kaplana. Nebo mi sám poskytnete poslední pomazání?“

Dominikán neodpověděl, ale ohlédl se kamsi za sebe. Ach, kdo za mne dojede do Vídně, kdo promluví s Albrechtem Habsburským? Co bude s Žofií? Vezme si ji král Václav?

„Modlete se se mnou, Výsosti. Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé, buď vůle tvá…“

Opakoval po knězi slova, ale vyslovoval je jen s vypětím všech sil. Kdosi ho vzal za ruce a spojil je k sobě, aby alespoň napodobil gesto modlení.

„Zítra mě vzbuď brzy. Pojedeme do Lince a pak do Vídně…“

„Jistě, Výsosti…“

Oči se mu samy od sebe zavřely a jeho duše odletěla.

„Je mrtev,“ řekl dominikán Bernard po chvíli tísnivého ticha.

„Vévoda Fridrich zemřel!“ „Vévoda zemřel!“ Tato slova letěla od úst k ústům. Hostinec U Zlatého slunce na budějovickém rynku byl za chvíli té zprávy plný a všude to navzdory pokročilému večeru hučelo jako v úlu.

„Je to jisté, v Praze ho otrávili. Dali mu do jídla nebo vína jed,“ pravil hejtman Hans Wolher z Tigerfeldu. „Zítra ráno vyrazíš zpátky do Prahy za římským a českým králem Václavem,“ uchopil pevnou rukou za kabátec komorníka Wilibalda. „Budeš žádat vysvětlení a přísné potrestání viníků.“

„Ale já jsem jen pouhý sloužící,“ namítnul komorník.

„Tak koho mám poslat? Byl jsi vévodovou pravou rukou. Nikdo jiný vhodný tady není. Kaplan Ulrich pojede s tebou.“

„Pošlu s nimi ještě někoho ze svých lidí,“ ozval se Ojíř z Machovic. „Na cestách není bezpečno. Jen vzpomeňte na to dnešní přepadení takřka před branami města.“

„Díky,“ odpověděl prostě Ojířovi Hans a odebral se dolů do síně v přízemí, aby zapil smrt svého pána. Co mohl také dělat jiného? O jeho tělo ať se postarají sluhové.

II 

V krbu praskal oheň a linulo se z něj příjemné teplo. Drobný šedovlasý muž se sklonil, chvíli prohrabával polena, a aniž se otočil k příchozímu, řekl: „Udělej si pohodlí, Jakube. Hned dám poslat pro červené víno.“

Novoměstský rychtář zatím setřásal sníh ze svého kožešinového pláště.

„A odlož si. Budeme si povídat trochu déle,“ dodal nejvyšší pražský purkrabí Jindřich Škopek z Dubé.

„Aha, měl jsem tušit, že za tvým pozváním na Pražský hrad není jen pouhé přání spatřit zase jednou starého přítele,“ povzdechl si Jakub Protiva z Protivce, sňal plášť ze svých ramen, přehodil ho přes bytelnou dubovou sesli a popošel ke krbu. „Rád se u tebe trochu ohřeji,“ dodal a zvědavě pokukoval po Jindřichu Škopkovi.

Konečně se nejvyšší purkrabí k němu otočil čelem, pousmál se, ale nepřítomný pohled jeho světle modrých očí prozrazoval, že má starosti. Pravačkou pokynul Jakubovi k nejbližšímu křeslu a popadl zvonec stojící na širokém stole a jal se jím zvonit, dokud se ve dveřích neobjevil sluha v červenobílém kabátci, tedy v barvách českých králů, a s úklonou se nezeptal: „Co ráčíte poroučet, pane nejvyšší purkrabí?“

„Džbán červeného rýnského. A dejte si záležet. Pan novoměstský rychtář je znalec.“

„Přeháníš, pane Jindřichu. Jaký já jsem znalec vína? Vždyť vypiji všechno, co teče,“ usmál se Jakub.

„Vtipkuješ? Je ti do smíchu? Však tě smích přejde, drahý příteli!“

„Stěžoval si snad na mne pan podkomoří Huler? Vždyť jsme se neviděli od případu toho vampýra!“

„Na pana podkomořího zapomeň. Mám pro tebe něco jiného…“

Nejvyšší purkrabí zmlknul, protože se otevřely dveře a objevil se v nich sluha se džbánem vína.

„Ach, tady je ten dar boha Bakcha. Díky. A teď nás, prosím, nechte o samotě. Ať nás nikdo neruší. Kdyby se snad po mně někdo ptal, tak pro nikoho, kromě Jeho Milosti krále, tady nejsem.“

„Jak si přejete, pane nejvyšší purkrabí,“ sluha s úklonou vycouval ze dveří.

Jindřich Škopek se na chvíli odmlčel, pak se zvedl, popošel ke dveřím, prudce je otevřel a pohlédl do chodby. Poté spokojeně pokývl hlavou, dveře zase zavřel a opět usedl do křesla.

„To vypadá, že mi chceš sdělit něco velmi důvěrného, když s tím děláš takové tajnosti.“

„Ano,“ odpověděl vážně purkrabí a zkoumavě se na Jakuba zahleděl. „Doufám, že všechno, co ti teď povím, si necháš pouze pro sebe. Možná s jedinou výjimkou…“

„Ach, to bude něco velmi vážného. Děje se snad něco v Českém království, o čem nesmí nikdo vědět?“

„Bohu budiž žalováno, že je tomu tak. Týká se to přímo osoby nejvýznamnější.“

„Jeho Milosti?“ zašeptal překvapený Protiva.

Purkrabí přikývl: „Právě kvůli němu jsem tě pozval na Pražský hrad, Jakube.“

„Chce mě snad Jeho Milost najmout jako svého strážce? Sloužil jsem přece jeho otci, císaři a králi Karlovi blahé paměti, ale upřímně řečeno, už jsem starý na podobnou práci.“

Jindřich Škopek zavrtěl hlavou: „Nic takového. Král nepotřebuje nové strážce, dokonce ani neví, že jsem tě sem pozval. Je totiž vážně nemocen a všichni se modlíme, aby se uzdravil.“

„Ale já přece nejsem lékař,“ namítl Protiva a nechápavě se na purkrabího podíval.

„Ty nejsi povolán k tomu, abys Jeho Milost léčil. Od toho má doktora Zikmunda Albíka z Uničova a může si pozvat další schopné lékaře jako třeba Křišťana z Prachatic. Na tobě však bude zjistit, proč vlastně Jeho Milost onemocněla.“

„Stále nechápu…“

„Nejdříve se snad raději napijeme,“ přerušil ho Jindřich Škopek a z příborníku vzal dva poháry ze zelenavého „lesního“ skla. Poté uchopil džbán a naplnil ho vínem temně červené barvy. „Tak na zdraví Jeho Milosti,“ pozvedl svůj pohár a Jakub ho napodobil. Víno bylo příjemně lahodné a oba zůstali chvíli potichu, aby si ho, jak náleží, vychutnali.

„Na něco ses ptal,“ navázal na rychtářovu otázku, respektive její náznak, nejvyšší purkrabí. Poté se rozhlédl a ztišil hlas, ačkoliv kromě nich nikdo v celé komnatě nebyl a zřejmě ani na chodbě za dveřmi. Vždyť se tam přece Jindřich Škopek před chvílí díval.

„Nemoc Jeho Milosti není jen tak. Kdosi se ho zřejmě pokusil otrávit. Náš král je, zdá se, mimo nebezpečí, ale další osoba, která s ním onen den večeřela, zemřela.“

„Kdo?“ zeptal se překvapeně Jakub.

„Vévoda Fridrich Bavorský, strýc nevěsty našeho krále.“

„Jeho Milost se bude ženit?“ zeptal se překvapeně rychtář. „Že se o tom nic nepovídá.“

„Král si přál celou záležitost utajit kvůli Jeho Eminenci. Jak asi víš, s arcibiskupem příliš nevychází, a kdyby se rozkřiklo, že se král bude ženit, Jan z Jenštejna, který má královský pár oddávat, by toho mohl využít…“

„K čemu využít?“

„K vydírání Jeho Milosti. Prostě by mu řekl, že ho oddá s Žofií Bavorskou jen za těch a těch podmínek. Cožpak je to tak složité na pochopení?“

„Asi mám trochu tvrdou hlavu,“ pousmál se Jakub. „Co je zač ta vyvolená Žofie Bavorská?“

„Taková třináctiletá panenka s tvářičkou jako obrázek. Potíž je v tom, že její rodina, tedy Wittelsbachové, teď podezírají Jeho Milost, že má prsty ve smrti vévody Fridricha.“

„Počkej, počkej, pane purkrabí, to je trochu zamotané. Někdo chtěl otrávit krále Václava a místo něj otrávil vévodu Fridricha?“ podivil se Jakub.

„Ne, otrávil oba, ale Jeho Milost buď víc vydrží, nebo snědla, nebo vypila menší množství jedu.“

„Proč tedy Wittelsbachové podezírají našeho krále?“

„Protože vévoda Fridrich zemřel před třemi dny v Budějovicích. Jed zřejmě působil pomalu. Hejtman jeho ozbrojeného doprovodu, jistý Hans Wolher z Tigerfeldu, okamžitě poslal zpátky do Prahy vévodova komorníka s žádostí o vysvětlení…“

„Ale nějakému sluhovi přece nemusíte nic vysvětlovat,“ namítl Protiva.

„Jenže v tomto případě je to takříkajíc v královském zájmu. Vévoda Fridrich totiž jel za rakouským arcivévodou Albrechtem přesvědčit ho, aby podpořil krále Václava. Když je teď vévoda Fridrich jako prostředník prostě mimo hru…“

„Albrecht Václava nepodpoří,“ doplnil purkrabího rychtář, který se už v té spleti začínal orientovat.

„Podpoří však moravského markraběte Jošta.“

„Ale Jošt je přece králův bratranec!“ zaprotestoval Jakub.

„Cožpak ty nevíš, že na Moravě vypukla válka mezi oběma markrabaty Joštem a Prokopem? Král Václav v ní straní Prokopovi, a proto mu není milý nikdo, kdo pomáhá Joštovi.“

„Zpropadená situace,“ povzdechl si Protiva. „Jenže proč to celé vysvětluješ právě mně?“

„Protože Jeho Milost si přeje, aby byl travič neprodleně odhalen, usvědčen a odsouzen. A to nejen proto, že zločinně na něho vztáhl ruku, ale nepochybně úmyslně narušil jeho diplomatické záměry a ohrozil mír.“

Jakub se zamračil: „Budiž mi prominuto, pane Jindřichu, stále nevím, proč mě do celé té zpropadené záležitosti zatahuješ.“

„Nevíš? Prostě proto, že jsem si tě vybral, abys mi toho záhadného traviče vypátral.“

Jakub Protiva vyskočil z křesla, jako by ho v té chvíli uštknul had:

„Ale to je vyloučeno! Jak já bych mohl vypátrat nějakého traviče!“

„Právě ty a nikdo jiný. A uznáš-li to za vhodné, můžeš si k tomu vzít i toho svého přítele mnicha.“

„Otce Blasia? Ten se ti vysměje!“

„Myslím si, že ne. Jestlipak víš, kdo mi ho vřele doporučoval?“

„Snad arcibiskup?“

„Nedej se vysmát. My se s arcibiskupem nebavíme. Toho františkána mi doporučil sám královský podkomoří Zikmund Huler!“

„Já snad omdlím. Ty jsi dnes samé překvapení, pane Jindřichu.“

„Takže bereš? Co mám říci Jeho Milosti? Kdy bude travič dopaden?“

„Počkej, nějak moc na mne spěcháš, pane purkrabí!“ bránil se Jakub.

„Jeho Milost zase moc spěchá na mne. Na koho jsem se měl obrátit? Připadáš mi jako ta nejvhodnější osoba. Vím o tobě, že si jako novoměstský rychtář dobře vedeš a brilantně jsi vyřešil už několik závažných hrdelních případů. A pak je tady ještě něco. Pro Pražský hrad máš jedinečnou výhodu. Jsi tady neznámým člověkem. Tedy kromě mne a pana Hulera se s tebou nikdo nikdy nesešel. A proto jsi také vzácně nestranný a budeš postupovat spravedlivě podle práva padni komu padni. Máme-li co nejdříve už ze zahraničně politických důvodů odhalit viníka, nemůžeme zvolit nikoho jiného než právě tebe.“

Jakub se zakabonil a chvíli mlčel. Posléze se nadechl a pomalu, jako by vážil každé slovo, odpověděl: „Tvoje nabídka je pro mne jistě mimořádnou poctou. Jenže já nevím, zda na tento úkol budu stačit. Už proto, že zde na Pražském hradě, jak jsi připomenul, nikoho neznám. Tedy až na tebe a pana Hulera…“

„Když ti pomůže ten františkánský mnich…“

„Jen jestli bude chtít…,“ zapochyboval rychtář.

„Ale bude. Už jednou se jaksi nedopatřením ocitl ve sklepení tohoto hradu. Jistě nijak netouží se tam podívat podruhé.“

„To je vydírání!“ Jakub popuzeně sáhl po své číši a pořádně se napil.

„Říkej si tomu, jak chceš, ale já nemám jinou možnost.“ Protiva seděl s pohledem upřeným do plamenů v krbu a neodpovídal. Teprve po hodné chvíli zavrčel: „Dolij mi ještě!“

„Rád ti ještě doliji a z tvé reakce vidím, že jsme se dohodli.“

„Tomu říkáš dohoda, pane purkrabí? Nu, staň se vůle Páně,“ povzdechl si Jakub a zamyšleně hleděl na opět se plnící číši ze zelenavého skla.

Chvíli ještě nezávazně klábosili, ale náhle pan Škopek jako by začal spěchat, ustavičně se ohlížel ke dveřím, až nakonec netrpělivě vstal se slovy: „Udělej si pohodlí, Jakube, a chovej se tu jako doma. Co sluhům poručíš, bude pro ně stejně vážným rozkazem, jako bych jim to poručil já…“

„Počkej, musím se vrátit na Nové Město, promluvit s purkmistrem, se svými biřici, s otcem Blasiem…“

„Musíš začít plnit úkol, který jsem ti právě uložil. O ostatní záležitosti se nestarej!“

„Ale to nejde,“ zaprotestoval rychtář.

„Co by to nešlo?“ zeptal se purkrabí a jeho hlas byl náhle kovově ostrý. Protiva z něho necítil ani náznak předcházejícího přátelského tónu. Bylo mu zřejmé, že začíná jít do tuhého.

„Nepůjdeš si zatím prohlédnout hodovní síň a kuchyni, abys takříkajíc poznal místo činu?“

Jenže Jakub Protiva se zatvrdil. Nebyl zvyklý, aby s ním zacházeli jako s něčím majetkem, jako s nějakým sluhou, který je připravený na písknutí. Tak to tedy ne. A tak zůstal sedět a bez jediného slova sveřepě se zaťatými rty hleděl na purkrabího.

„Ani se mě na nic nezeptáš?“ dorážel Jindřich Škopek.

„Až tady bude Blasius. Dřív ne,“ odsekl rychtář vzpurně.

„Dobrá, jak chceš, zavedu tě do komnaty, kde budeš ubytován,“ řekl naoko lhostejně purkrabí a otevřel dveře do chodby.

Ve stejné době zastavili dva jezdci se třemi koňmi před farou u Svatého Štěpána na Novém Městě pražském. Ve svých tlustých kožešinových pláštích se pohybovali poněkud neohrabaně a není proto divu, že jim sesedání dělalo trochu problémy. Prošli ve sněhu umetenou cestičkou do domu.

„Hledáte někoho?“ zeptal se návštěvníků sakristián Vavřinec.

„Kde je otec Blasius?“ zavrčel bez pozdravu chlapík, jemuž zpod beranice trčely zrzavé vlasy a vousy.

„Snad nahoře,“ odvětil překvapený Vavřinec. „Ale teď ho nerušte, připravuje si na zítřek kázání.“

Zrzavec se hlasitě zasmál, a jako by nic neslyšel, pustil se po schodech vzhůru. Jeho druh ho následoval. V patře zabušili na první dveře, ale nikdo se neozýval.

„Vezmi za kliku. Nemáme čas,“ připomenul zrzavci druhý chlapík s tvářemi zčervenalými mrazem.

Komnata však byla zamčená.

„Zkus ty druhé dveře,“ radil ten druhý.

„Říkal jsem vám, že ho nemáte rušit,“ napomínal dvojici sakristián Vavřinec. Ale ti dva jeho slova nebrali na vědomí. Vpadli k františkánskému mnichu Blasiovi, který byl nyní z rozhodnutí pražského arcibiskupa kazatelem v novoměstském kostele svatého Štěpána, jako velká voda. V krbu slabě žhnula polena a na jednoduchém lůžku spal Blasius přikrytý ovčí houní.

„Podívej, on si chrápe!“

„No tak ho vzbuď!“ povzbuzoval zrzavce chlapík se zčervenalými tvářemi.

„Hej, otče, měl byste přiložit! Vyhasne vám krb.“

„Co je? Kdo mě budí?“ Mnich se celý rozespalý posadil na své posteli. Jak se prudce zvedal, shodil poličku se třemi tlustými knihami v kožených vazbách.

„U všech rohatých, co se děje?“ klel rozčilený Blasius a protíral si oči.

„Vstávejte! Musíte s námi!“

„Proč bych musel? A vůbec, proč sem lezete?“

„Tak opatrně, otče! Na takový tón nejsme zvyklí,“ pustil se do mnicha zrzavec.

Blasius se zašklebil. „Jsem osoba stavu duchovního a žádám, aby se mnou také tak bylo jednáno.“

„Důstojnosti, my na protokol nemáme čas. Přijeli jsme rovnou z Pražského hradu a máte jet s námi.“

Jak mnich uslyšel o Pražském hradu, celý se vyděsil. Bezděčně si vzpomněl na tuze nepříjemné chvíle, které zažil v královském sklepení, a samým úlekem mu přeběhl mráz po zádech. Jistě pro něj posílá královský podkomoří Zikmund Huler, aby ho znovu uvěznili.

Zrzavec však zpozoroval úlek v Blasiových očích a mírně se pousmál:

„Nemusíte se ničeho bát. Mám vám vyřídit, že na vás čeká rychtář Jakub Protiva z Protivce.“

Bože svatý, snad se Jakubovi nic nestalo! Však ho Blasius zachrání, teď ukáže, co v něm dřímá. „Pánové,“ řekl důstojně, „počkejte na mne, jen co se obléknu.“

Po malé chvíli už pospíchal s oběma posly po schodech ven na ulici.

„Jezdíte na koni?“ zeptal se františkána dole ten s načervenalými tvářemi.

„Když mě vysadíte, tak s pomocí Boží…“

Oba královští úředníci se supěním vyzvedli tlustého mnicha do sedla třetího koně, sami se obtížně vydrápali na své oře, s mlasknutím škubli uzdami a pustili se ke Koňskému trhu a k Havelské bráně Starého Města. Blasius dřepěl na koňském hřbetu jako pytel slámy, klátil nohama, které mu vyklouzly ze třmenů, a spíše byl nesen, než aby jel, za dvěma společníky. Přesto se držel těsně za svými dvěma průvodci celou cestu i přes Kamenný most, byť jeho koni na zledovatělé dlažbě klouzala kopyta. V duchu doufal, že se včas vrátí na faru, měl mít následující den kázání na téma radostné očekávání narození Spasitele a nechtěl své novoměstské ovečky zklamat. Chudák netušil, do čeho se to vlastně řítí. To už projeli kolem arcibiskupského dvora, kde si Blasius vzpomenul na svůj nešťastný únos, překřížili zasněžený rynek Menšího Města pražského a pokračovali do kopce k jižní bráně Pražského hradu. Františkána napadlo, že by zážitek ze své jízdy se dvěma průvodci mohl využít v zítřejším kázání. Vždyť jsou tři jako tři mudrci od východu, kteří spěchali do Betléma poklonit se malému Ježíškovi. Cožpak to není přímo alegorie tohoto putování? Jak tak dumal, málem ani nepostřehl, že se ocitli na prvním hradním nádvoří a jeho zrzavý průvodce ho vyzývá, aby slezl z koně. Blasius ho konečně poslechl, pokusil se seskočit tak, jak to vídával u Jakuba Protivy, ale ujela mu noha a spadl do sněhu jako přezrálá hruška. Oba chlapíci se srdečně rozesmáli. Mnich si je ze země podrážděně měřil nazlobeným pohledem.

„Nic ve zlém, důstojnosti,“ ozval se ten se zčervenalými tvářemi.

„Jinak jste se celou cestu držel statečně. Na Kamenném mostě jsem měl sice strach, že nám spadnete, ale kupodivu jste projel přímo skvostně.“

„Sice jste neměl nohy ve třmenech, ale naštěstí Božka je klidná klisna, takže nepotřebovala vůbec vést,“ dodal zrzavec.

„Božka?“ podivil se Blasius.

„Božka, Božena, ano, tak se ta vaše klisna jmenuje. Předpokládali jsme, že nebudete příliš dobrým jezdcem, a tak jsme v konírně pro vás předem vybrali právě ji. Ale pojďte do purkrabského paláce. Už jste očekáván.“

Mnich následoval královské úředníky až do komnaty, kde seděl ke dveřím zády a s tváří obrácenou k planoucímu krbu urostlý chlapík popíjející červené víno.

„Pane, tak jsme ho přivedli,“ hlásil zrzavec. Muž u krbu se pomalu otočil a Blasiova tvář se při jeho spatření roztáhla do širokého úsměvu. Mnich roztáhl náruč a srdečně objal svého přítele Jakuba Protivu z Protivce.

„Pánové, vidím, že jste nelhali,“ otočil se Blasius za svými průvodci, ale ti už byli kdoví kde. „Bál jsem se, že zase skončím v královském vězení,“ s ulehčením vysvětloval mnich Jakubovi.

„Ale tvrdili mi, že mě vezou za tebou, a své slovo opravdu dodrželi.“ Rychtářova tvář však zůstávala zakaboněná. „Víš, Blasie, tentokrát ses sice do vězení nedostal, jenže stejně tě tady nic dobrého nečeká. Však uvidíš sám.“

Sotva to dořekl, dveře se znovu otevřely a objevil se v nich drobný, silně prošedivělý muž se zlatým řetězem na krku a dýkou ve zdobené pochvě u boku. „Vy jste asi otec Blasius, že?“ zeptal se mnicha.

Františkán se překvapeně podíval na neznámého.

„Ach, úplně jsem zapomněl na dvorský protokol,“ omlouval se Protiva a honem představoval příchozího: „Nejvyšší pražský purkrabí pan Jindřich Škopek z Dubé.“

„Zapomeň na protokol, Jakube, a raději nalij svému příteli plnou číši vína a krátce mu vysvětli, proč jsem vás oba pozval na Pražský hrad.“

III 

„Víte, pane nejvyšší purkrabí,“ rozpačitě se podrbal na hlavě mnich Blasius, „já si nesmírně vážím důvěry, kterou jsem byl poctěn, ale upřímně řečeno, nechápu, jak bych vám mohl pomoci… To spíš tady Jakub…“

Protiva po něm šlehnul zlým pohledem. Nepředpokládal, že ho přítel v té bryndě, do které ho dostal Jindřich Škopek, nechá samotného. Ale když viděl, jak se františkán ošívá a pokukuje po dveřích, začal se obávat, že je mu – přítel nepřítel – bližší košile než kabát. Sám už se jaksi smířil s rolí vyšetřovatele na Pražském hradě a o to víc ho Blasiovy řeči rmoutily. Jenže jak se z lesa volá, tak se z něho i ozývá a Jakub nebyl z těch, kteří by si nechali všechno líbit. Když se důstojnému otci nechce, budeme ho muset přinutit. Proto se rozhodl vypůjčit si argument od pana Škopka.

„Milý Blasie, k pátrání po tajemném traviči Jeho Milosti krále Václava a vévody Fridricha jsem tě nevybral ani já, ani zde přítomný nejvyšší purkrabí. Byl jsi totiž doporučen panem královským podkomořím Zikmundem Hulerem…“

Mnich, jakmile uslyšel to jméno, byl by se schoval pod stolem, kdyby se pod něj se svým rozložitým pupkem vešel. Jeho kulatá dobrácká tvář zbledla, malá ústa se pootevřela a zalapala po dechu. Chvíli bylo ticho.

„Ty snad vtipkuješ, Jakube,“ prohlásil mnich po chvíli.

„Bůh a pan nejvyšší purkrabí jsou mi svědky, že je tomu tak. Pan královský podkomoří si tě osobně vyžádal.“

„Takže kdo vlastně o nás dvou ví?“ zeptal se Blasius, který se velmi rychle smířil se svým novým úkolem.

„Já a pan Huler,“ řekl tiše Jindřich Škopek z Dubé. „Spolu jsme usoudili, že budete těmi nejvhodnějšími osobami pro tento úkol. Máte v tomto směru už cosi za sebou, jen tak hned se něčeho neleknete a jste hlavy otevřené.“

„Díky za lichotky. Ale kde začít?“ nahlas se zamyslel Jakub.

„Z toho, co jsi, pane Jindřichu, řekl, vyplývá, že minimálně vás dva, tedy tebe a Zikmunda Hulera, můžeme ze seznamu podezřelých vypustit. A přitom zrovna královského podkomořího bych podezíral rád.“

„Tentokrát musíš zapomenout na osobní antipatie, příteli. Zikmund Huler nemá k vraždě krále žádný motiv. Naopak s Jeho Milostí stojí a padá jeho postavení, byť se k němu zřejmě vydrápal ne právě cestami čistými, nicméně patří mezi nejpřednější královy oblíbence. Mne Jeho Milost zdědila po svém otci. Pouze mne dosadila do úřadu nejvyššího purkrabího, byť by ho logičtěji měl zastávat třeba Rožmberk. Jenže toho Václav nemůže ani vystát, vůbec na pány ze starých znamenitých rodů má spadeno a myslí si, že se na něho dívají svrchu.“

„A ne snad?“ pousmál se Jakub Protiva. „Jen vzpomeň, pane Škopku, na jeho otce, císaře a krále Karla, jak si dokázal zjednat autoritu i u starých rodin.“

„Když se mu vzbouřili Rožmberkové, poštval na ně jejich příbuzného Viléma z Landštejna,“ zavzpomínal nejvyšší purkrabí.

„Ach, tenkrát málem vypukla válka mezi červenou a stříbrnou růží,“ pousmál se Protiva.

„Jenže než se rozhořela, vstoupil do ní jako velký usmiřovatel císař a král Karel,“ dodal Jindřich Škopek z Dubé. „Všichni si rázem padli do náruče a děkovali panovníkovi, že zachránil zemský mír. To byla Karlova politika, trochu je rozdráždit proti sobě a pak je zase usmířit. Jenže to jeho syn neumí. Proto tady má raději Jíru z Roztok, Čúcha ze Zásady nebo Zikmunda Hulera, jeden je za osmnáct, druzí dva bez dvou za dvacet, výkvět povedených čtveráků a šizuňků z rodin, jejichž otcové ještě včera pásli krávy a páchli hnojem.“

„Spravedlivě ses rozhořčil, pane Škopku,“ pokývl hlavou Jakub.

„Ale nezapomeň, že ty jsi sice ze starého dobrého rodu pánů z Dubé, tady otec Blasius, pokud vím, je rovněž, alespoň po otci, stejného původu, kdežto já jsem jen drobný zemánek podobně jako třeba jmenovaný Jíra z Roztok.“

„Nevídáno,“ mávl rukou purkrabí. „Víš, Jakube, já rozlišuji mezi těmi, kdo jsou urození původem a kdo vlastní ctí. I kdyby nakrásně byl někdo šlechticem od časů Přemysla Oráče, nebude mu to nic platné, pokud šlechetnost nebude mít v duši. A ty, jak jsem tě poznal, ji v duši máš, navzdory tomu, že tvůj děd ještě třeba orával s volky. Ale pánové, dosti debaty, napijme se ještě vína a vyrazíme spolu obhlédnout královský palác, kde se ta neblahá událost odehrála.“

Už se zvolna šeřilo, když se všichni tři vydali zasněženým druhým nádvořím kolem lešením obklopené katedrály do královského paláce, z větší části zbudovaného císařem a králem Karlem. Blasius, který do těchto míst ještě nikdy nevkročil, zvědavě poulil oči a v duchu porovnával výstavnost budovy s výstavností paláců ve Vlaších a ve Frankrajchu. Bylo zjevné, že právě zde se pater patriae, jak císaře a krále nazval ve své smuteční řeči mistr Vojtěch Raňkův z Ježova, inspiroval. Ostatně sám stavitel Matyáš z Arrasu, kterého Karel ještě jako mladý moravský markrabě pozval ke stavbě katedrály a královského paláce, byl přece Francouz. Průčelí třípodlažního paláce se do nádvoří obracelo nápadně vysokými okny, opěrné pilíře přisedající ke stěně byly zakončeny fiálami a uprostřed přízemí se před návštěvníky otevírala klenutá brána zdobená v barvě vyvedenými erby zemí Koruny české. Před ní stáli dva strážci v červenobílých kabátcích s teplými vlněnými kuklami na hlavách, vyzbrojení sudlicemi. Sotvaže spatřili nejvyššího purkrabího, vzdali mu čest a otevřeli bránu.

„Abych vám usnadnil pobyt na Pražském hradě a nemusel složitě vysvětlovat, co tady děláte, jmenuji přechodně tady Jakuba Protivu z Protivce svým pobočníkem a vás, otče Blasie, královským kaplanem vyňatým z působnosti svatovítské kapituly,“ šeptal rychtářovi a jeho příteli Jindřich Škopek, zatímco kráčeli studenou vstupní halou paláce.

„Ach, další obročí,“ zamnul si spokojeně rukama františkán.

„Jen se zbytečně neradujte, důstojnosti. Je to bez nároků na jakoukoliv odměnu. A kdyby se vám to snad nelíbilo, dovolím si připomenout, že tak rozhodl královský podkomoří Huler jako správce královských financí.“

„Tak to bude měšec pořádně utažený. Prostě co si u tebe nevypijeme ve víně, to nemáme,“ hořce se pousmál Jakub Protiva.

„Však to v pekle panu Hulerovi sečtou,“ dodal smutně Blasius.

„Nejmenovat,“ napomenul je purkrabí. „Pamatujte si, že tady, v královském paláci Pražského hradu, i stěny mají uši.“

Prošli po schodišti do patra. Z holých stěn na ně dýchal mrazivý chlad.

„Jeho Milost král dal odtud odstranit veškerou výzdobu,“ vysvětloval Jindřich Škopek. „Něco se mu nelíbilo a prý sem hodlá dát něco jiného. Dvě velké nástěnné tapisérie dal odsud odvézt na svůj oblíbený lovecký hrad Žebrák.“

Otevřenými dvoukřídlými dveřmi vstoupili do rozlehlé haly, kterou zčásti zaplňoval dlouhý stůl obklopený vyřezávanými židlemi. Na stěnách plápolaly pochodně zavěšené v kovových držácích. Proti dveřím stál mohutný, hrubými kameny obložený krb, v němž plápolal oheň. Dva panoši se lopotili s velkými březovými poleny, která ukládali do železného koše vedle krbu. Jakub si maně upamatoval, že tento sál před lety, ještě za panování císaře a krále Karla, už navštívil. Tehdy však byly po zdech rozvěšeny erby říšských zemí, po nichž však teď nebylo ani památky.

„Dal jsem vše připravit tak, jak tomu bylo za nedávné návštěvy vévody Fridricha,“ vysvětloval purkrabí.

„Kdo všechno ví o tom, že se někdo pokusil otrávit krále a jeho hosta?“ zeptal se věcně Jakub Protiva.

„Kromě mne a Zikmunda Hulera ještě královský komoří Jíra z Roztok, nejvyšší hofmistr Konrád Krajíř z Krajku, člen královské rady Jan Čúch ze Zásady a pochopitelně královský lékař Zikmund Albík z Uničova,“ vypočítával purkrabí a pak opatrně dodal: „Snad jsem na někoho nezapomněl.“

„Jenže když přijel ten komorník vévody Fridricha, asi musel nadělat dost velký poprask,“ zajímal se rychtář.

„Ani ne. Přijal ho jen pan Huler a řekl mu, že celou záležitost vyšetří.“

„Je tady ještě ten komorník?“ pospíšil si s otázkou Blasius. „Jestli se dostal do styku s personálem, jistě se celá záležitost už rozkřikla a případný travič mohl vzít nohy na ramena.“

„Pokud vím, Pražský hrad v posledních dnech nikdo neopustil. Cesty jsou zapadané sněhem a v takovém čase nikdo nikam neputuje a raději vysedává hezky v teple u krbu nebo u pece.“

„Jen abyste se nemýlil, pane purkrabí,“ povzdechl si Blasius.

„Otče, mám všude své lidi, brány dnem i nocí hlídají stráže. Každý pokus o útěk by mi byl nahlášen.“

„Mezi námi, proč by měl někdo hned utíkat,“ přemýšlel nahlas Jakub Protiva. „Vzpomínáš přece, pane purkrabí, jak nám císař a král Karel vyprávěl, jak se ho kdosi pokusil otrávit právě o Velikonoční neděli ve vlašské Pavii?“

„Jak by ne,“ pokývl hlavou Jindřich Škopek z Dubé. „Karlovi bylo tehdy patnáct a celý komplot byl zřejmě namířen proti jeho otci, králi Janovi. Travič viděl početnou družinu z Čech a z Lucemburska a zřejmě se domníval, že Jan je jedním z nich. Karel měl tehdy štěstí, protože se zdržel na velké velikonoční mši a přišel pozdě k obědu. V té době už bylo špatně jeho hofmistrovi Janovi z Bergu a několika dalším lidem a nastalo velké pozdvižení. Karel si tehdy všimnul mladého číšníka, který je obsluhoval a tvářil se, jako by byl němý. Jakýmsi vnuknutím pojal vůči němu podezření a dal ho zajmout. Dotyčný pak na skřipci kupodivu promluvil, jak by ne, v takových případech možná promluví i ten skutečně němý. Doznal, že nasypal do jídla z příkazu milánského vévody Azza Viscontiho otrušík.“

„Podle vzpomínek císaře a krále Karla tehdy na otravu zemřelo asi deset lidí a s rodem Visconti měl pak potíže až do své císařské korunovace léta páně 1355,“ doplnil purkrabího Jakub Protiva. Zároveň ho napadlo, jak je to možné, že tentokrát byli otráveni pouze král Václav a vévoda Fridrich. Že by hodovali sami? Vždyť na hostině muselo být lidí víc. Neznámý travič si zřejmě musel počkat, až bude po hlavním jídle. Mohl to klidně být některý z lidí kolem stolu. Ale kdo? Jenže na podobné úvahy bylo ještě příliš brzo. Tím spíše, že také Blasius chtěl vehementně přispět do debaty nějakým hrůzostrašným příběhem.

„Sám jsem ještě za studií v Bologni zažil několik podobných případů…,“ začal františkán. Své vyprávění však už nedokončil, protože do hodovní síně vstoupil bradatý muž v černém taláru a s černým baretem na hlavě.

„Á, královský lékař Zikmund Albík z Uničova je tady,“ upozornil na něho Jindřich Škopek. „Buďte pozdraven, doktore. Jak je Jeho Milosti?“

„Zdá se, že lépe. Pojedl drůbeží vývar a zajímal se o červené víno,“ hlásil lékař a zvědavě se podíval na dva muže po boku purkrabího. Byla to vskutku povedená trojice. Vysoký chlapík v koženém kabátci s hranatou sympatickou tváří, prošedivělý stařec ve žlutém aksamitovém plášti a tlustý mnich v ukoptěném hnědém hábitu františkánů. Lékař po nich klouzal zvědavým pohledem a pak se zarazil očima na Blasiovi.

„My se přece známe, bratře. Nejsi přítelem mistra Křišťana z Prachatic?“

„Jistě,“ usmál se františkán.

„Pak jsi ovšem Blasius!“ rozzářil se Zikmund Albík. „Co tě přivedlo na hrad českých králů?“

Mnich se zaraženě podíval na vedle stojícího purkrabího. Pravdu říci nechtěl a při veškeré své důvtipnosti v té chvíli nevěděl, jak se z celé záležitosti vylhat.

„Otec Blasius je mým hostem a doprovází mého nového pobočníka Jakuba Protivu z Protivce,“ pospíšil si honem s vysvětlením Jindřich Škopek z Dubé. „Pozval jsem je na dnešní večeři. Snad nebude nejbližší družině krále Václava vadit jejich přítomnost.“

„Vy jste tu pánem, pane nejvyšší purkrabí,“ usmál se lékař. „Vy rozhodujete, kdo usedne ke stolu. Však támhle už přichází královský komoří Jíra z Roztok a s ním i podkomoří Zikmund Huler. Bůh vám žehnej, pánové!“

Jíra z Roztok, největší oblíbenec krále Václava, který kromě úřadu komořího zastával také funkci nejvyššího lovčího, přelétl Protivu a Blasia lhostejným pohledem, zato Zikmund Huler se k nim až nečekaně vřele hlásil. „Jsem rád, že vás dva vidím,“ tiskl ruce jednomu po druhém jako starým známým a v šedých očích mu zahrály spiklenecké ohníčky. Protiva jeho stisk opětoval jen s krajním sebezapřením. Měl s panem Hulerem své nevyřízené účty, ale ty tentokrát musely jít stranou.

Zatím ze dveří vybíhali do sálu hbití číšníci v červenobílých kabátcích a přinášeli zapálené svícny, mísy s pokrmy, džbány s vínem, talíře a číše a stavěli je na stůl. Za družné debaty vstoupili dva členové královské rady Jindřich Lefl z Lažan, Jan Čúch ze Zásady a nejvyšší hofmistr Konrád Krajíř z Krajku. Blasius se mezi tolika důležitými osobnostmi cítil poněkud nervózní. Třebaže sám byl levobočným potomkem jistého předního českého rodu, lépe se cítil mezi obyčejnými lidmi, kteří nedychtili po světských úřadech a vydělávali si na denní chléb poctivou prací. Byť, budiž žalováno, do rozpaků ho nepřiváděli ani zlodějíčci, lapkové, falešní hráči či nevěstky, zvláště pak jistá Magdaléna. Tiše doufal, že brzy bude moci hrad českých králů opustit a sevřít krasavici z Větrné hory na Novém Městě pražském ve svém náručí.

„Jeho Výsost vévoda Jan Zhořelecký, markrabě braniborský, a Prokop Lucemburský, markrabě moravský,“ ohlásil herold příchod králova nejmladšího bratra a bratrance. Blasius se po nich zvědavě podíval. Jan byl hnědovlasý mladíček v temně červeném rozhaleném plášti. U pasu mu visel meč s bohatě zdobenou pochvou a na nohách měl kožené jezdecké škorně s ostruhami. V jeho hladké tváři bylo znát sebevědomí syna císaře a krále, modré oči hleděly ostražitě kolem sebe. Jeho bratranec Prokop měl černý plášť zdobený moravským erbem, červeno-stříbrnou kostkovanou orlicí na modrém poli, z vousatého obličeje se nedalo vyčíst vůbec nic. Mladší markrabě, starším byl jeho bratr Jošt, se tvářil zcela neutrálně a bez zájmu se díval na přítomné královské úředníky.

„Ti dva tady onen kritický večer vůbec nebyli,“ pošeptal Jakubovi do ucha purkrabí. „Jan Zhořelecký byl sice na Pražském hradě, ale na hostinu nepřišel. Markrabě Prokop přijel z Brna teprve včera.“

„Já myslel, že válčí se svým bratrem Joštem a na návštěvy nemá čas,“ podivil se rychtář.

„Zpráva, že se král roznemohl, jistě dorazila až na Moravu, a proto se začali slétat supi na případnou kořist. Co kdyby Jeho Milost… Však víš, co mám na mysli!“

„Ale i kdyby Jeho Milost král, jak naznačuješ, zemřel, markrabě Prokop přece nemá žádnou šanci usednout na královský trůn. Je tady přece Václavův prostřední bratr Zikmund.“

„Jenže ten je kdesi v Uhrách v Prešpurku. Za jistých okolností má však i bratranec Prokop šanci. Je přece Lucemburk a pak, jak se říkává, kdo dřív přijde, ten dřív mele…“

Purkrabí už nestačil dokončit svou myšlenku, když se objevil poslední z hodovníků, vytáhlý bradatý chlapík v modrém, zlatem zdobeném plášti podšitém liščí kožešinou. Podlaha až zaduněla pod jeho jezdeckými škorněmi. Netrpělivě odstrčil herolda, který ohlásil jeho příchod, a ztěžka usedl na vyřezávanou židli v čele stolu, dávaje tak najevo, že si nepotrpí na dvorské formality.

„Kdo to je?“ zeptal se tiše Jakub purkrabího.

„Což ty neznáš opavského vévodu Hanuše? Vždyť je to prapravnuk krále železného a zlatého Otakara.“

„Toho, co hrdinsky zahynul v bitvě na Moravském poli?“

„Zajisté. Právě toho.“

„On je tedy z rodu opavských Přemyslovců,“ dovtípil se Jakub.

„Znával jsem jeho otce Mikuláše, který sloužil císaři a králi Karlovi. Ale zdá se mi, že Hanuš je mu zcela nepodobný.“

„Ach, kdo ví, zda také není levoboček jako jeho praděd Mikuláš I., první opavský vévoda a zakladatel této boční větve přemyslovského rodu.“

„Pánové, vy si zde vyprávíte nějaké pikanterie a duchovnímu nic neřeknete,“ postěžoval si Blasius.

„Ne tak hlasitě, důstojnosti,“ napomenul mnicha Jindřich Škopek. „Mohl by to vévoda Hanuš zaslechnout, a pak by bylo zle. Nemá totiž rád, když mu někdo připomíná, že je pravnukem pancharta, kterého jeho královský tatínek obdařil vévodským titulem a územím, které odtrhl od Slezska.“

„Tím královským tatínkem míníte slavného krále Otakara?“ dotazoval se zvědavě Blasius.

„Právě toho,“ vysvětloval purkrabí. „Dokonce i maminka prvního opavského vévody je známá. Byla jí jistá Anežka z rakouského rodu Kuenringů, která sloužila jako dvorní dáma u královny Markéty Babenberské. Jenže když se Otakar s Markétou rozvedl, vypakoval z Čech i milou Anežku. O jejich děti se ovšem postaral. Dvě nebo tři dcery provdal za české šlechtice, vždyť kdo by nechtěl být královým příbuzným, a ze synka udělal vévodu.“

Blasius poslouchal purkrabího s tak nelíčeným zájmem, že tím až popudil Jakuba Protivu.

„Milý příteli, nezapomeň, proč jsme na Pražském hradě. Máme zde vypátrat traviče a ne se pídit po letitých klepech o českých králích.“

„Však já také pátrám,“ hájil se Blasius. „Právě mě napadlo, zda by ten vévoda Hanuš neměl důvod krále otrávit.“

„Proboha proč?“ podivil se nejvyšší purkrabí.

„Vždyť je Přemyslovec, příslušník někdejší panovnické dynastie. Byť pochází z církevního hlediska z hříšného svazku, za jistých okolností i on by mohl usilovat o český trůn.“

„To přeháníš, Blasie,“ oponoval mu rychtář.

„Jakube, já jsem studoval církevní právo a vím, že existuje-li takříkajíc vyšší zájem, je v případě nezbytí možné udělit generální pardon, ovšem musel by ho udělit Svatý otec…“

Mnichova další slova přerušil zvuk gongu zvoucí všechny přítomné ke stolu.

„Vzhledem k tomu, že je adventní čas, měli bychom dnešní večeři zahájit, jak se na křesťany sluší, promluvou duchovního,“ ujal se slova nejvyšší purkrabí Jindřich Škopek z Dubé a ukázal na překvapeného Blasia. Všichni utkvěli pohledy na kulaté tváři františkána, který z toho málem zrudnul. Zikmund Huler ho však povzbudil kývnutím a také králův bratr Jan Zhořelecký se na něho usmál. Blasius se zatvářil potěšeně. Konečně má příležitost prokázat před tak vzácnou a jedinečnou společností svoje kazatelské umění, prolétlo mu hlavou, a proto povstal, pomalu si odkašlal a hlubokým školeným hlasem, jak býval zvyklý v kostele svatého Štěpána, začal: „Drazí v Kristu…“ Kolem stolu to mírně zašumělo a Hanuš Opavský vycenil na Blasia zažloutlé koňské zuby. Mnich se tím však nedal vyvést z rovnováhy a bez jakékoliv trémy pokračoval dál. „Sešli jsme se u tohoto stolu na starobylém hradě českých králů v čase, kdy očekáváme svátek z nejsvětějších, svátek narození Ježíše Krista. Naše srdce jsou až po samý okraj naplněna radostným očekáváním, víc než kdy jindy pozvedáváme své zraky k nebi a poklekáváme k modlitbě, abychom tak vyjádřili úctu a lásku k Nejvyššímu, k našemu Spasiteli a Vykupiteli. Advent je časem pravdy a upřímnosti, kdy bychom měli zášť, zlobu, lež a přetvářku vypudit ze svých srdcí a více než kdy jindy být k sobě upřímní a laskaví…“

Kdosi si odkašlal. Jakub Protiva pohlédl před stůl a zarazil se až o nenávistný pohled nejvyššího hofmistra Konráda Krajíře z Krajku. Že by snad ten královský úředník něco tušil o jeho a Blasiově skutečném poslání? Že by se od Zikmunda Hulera něco dozvěděl? Jindřicha Škopka z Dubé mohl vyloučit, natolik dobře ho znal, ale s podkomořím si po minulých zkušenostech nebyl jistý. Co když je za tím travičstvím právě nejvyšší hofmistr? Ale jaký by měl motiv? Rychtář se natolik zamyslel, že ani nepostřehl, že Blasius už skončil svoji krátkou adventní promluvu a všichni kolem stolu si teď polohlasně brebentili modlitbu: „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ Modlitba ještě neskončila, když všem se slovy „nechť nám Hospodin požehná tyto dary“ vpadl do řeči králův bratr Jan a chtivě sáhl po kusu masa. Rázem všechny přešla zbožnost a hladově se vrhli na mísy a talíře. Jen rychtář Protiva se k ostatním kupodivu nepřipojil. Cosi ho napadlo a naklonil se k purkrabímu s otázkou:

„Smím se podívat do kuchyně?“

„Ale jistě, pan Huler tě doprovodí.“ Jindřich Škopek se zvedl ze židle a popošel ke královskému podkomořímu a jal se mu vysvětlovat rychtářovu prosbu. Podkomoří se sice nezatvářil právě přívětivě, když byl vytržen od jídla, jakmile však spatřil Jakuba, s úsměvem na něj kývl a vyzval ho, aby šel za ním. A spolu opustili královskou hodovní síň.

IV 

„Tak jsme se zase sešli, pane rychtáři. Nebojíte se?“ Zikmund Huler se ušklíbl, sotva se spolu ocitli na temné chodbě.

„Vás, pane královský podkomoří? Měl bych?“ odpověděl Jakub otázkou. „Ledaže byste, jak míváte ve zvyku…“ Chtěl si do Hulera rýpnout, ale ten ho předešel.

„Tentokrát jsme, takříkajíc, na jedné lodi. Vždyť na jedné lodi jsme byli vždycky, jen vy jste to jaksi nechtěl pochopit. Ostatně nebýt mne, nejvyšší purkrabí by vás s otcem Blasiem na Pražský hrad nepovolal. To já, přiznávám, jsem už dávno ocenil vaše schopnosti a vytříbený smysl pro spravedlnost. Jak vidíte, jsem na vaší straně.“

Novoměstský rychtář se ušklíbl: „Jak dlouho?“

„To záleží jen na vás, pane Protivo z Protivce.“

„Čili nad čím mám zavřít oči, abyste byl spokojen?“ rýpnul si Jakub.

„Naopak, na vás chci, abyste je měl co nejvíce otevřené. Myslíte si snad, že mi nezáleží na dopadení toho traviče a královraha?“

„Jeho Milost ještě žije…“

„Ale nemuselo tomu tak být, to já nemohu do budoucna riskovat. S králem Václavem stojím a padám. To vám jistě řekl pan Jindřich Škopek z Dubé.“

Z hlasu pana Hulera tentokrát nebylo cítit nevyřčenou hrozbu, ale spíše strach. Přesto byl Jakub na pochybách, zda mu skutečně může důvěřovat. Usoudil, že tím nic nezkazí. Podkomoří se jistě vynasnaží, aby mu co nejvíce pomohl. Nebudou-li Jakub s Blasiem tentokrát úspěšní v odhalování pachatele hrozného zločinu přímo na Pražském hradě, nic jim přece nehrozí. Svět se nezboří. Ale pro podkomořího to bude trvalá hrozba. Bude vědět, že někde v jeho blízkosti je kdosi, kdo se může znovu pokusit zavraždit jeho chlebodárce, krále Václava.

Když se to vezme kolem a kolem, jemu, Jakubovi, může být jedno, sedí-li na českém trůnu Zikmund, Jan, Prokop nebo jiný Lucemburk. Ale pan Zikmund Huler stojí a padá právě s králem Václavem. Kdyby ho nahradil jiný vladař, patrně by ze všeho nejdříve vymetl ze své blízkosti všechnu tu povýšeneckou a zbohatlickou čeládku, kterou nemůže ani vystát nejvyšší purkrabí Jindřich Škopek z Dubé. Mimochodem, neměl by právě on motiv k tomu, aby nechal odstranit krále Václava? Už jen ze zášti vůči Hulerovi, Jírovi z Roztok, Čúchovi ze Zásady a jim podobným chlapíkům? Vyloučeno, pan Jindřich Škopek je příliš starý a také příliš čestný, aby se k něčemu takovému propůjčil. Jakub se až zastyděl, že ho něco takového vůbec napadlo. Zatím v závěsu za panem Hulerem vešel do královské kuchyně, kde se u velkých ploten smažilo, vařilo, valil se tu kouř a kuchaři, kuchtíci a kuchařinky tu pobíhali, lopotili se a oháněli velkými dřevěnými vařečkami. Mohl někdo z nich nasypat jed do jídla? Leda do takového, které bylo určeno jen pro krále a vévodu Fridricha.