Luděk Kubát

POSLEDNÍ ZASTÁVKA PEKLO

Vydala Moravská Bastei MOBA s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Luděk Kubát, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8201-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8202-9 (mobi)

Jména osob vystupujících v tomto románu jsou použita se souhlasem jejich majitelů. Nositel jména, které jsem si dovolil propůjčit jedné z hlavních postav, mě dokonce úpěnlivě žádal, abych jej používal v plném znění.

Červen 

Dívka ležela na žluté osušce, v uších sluchátka připojená do mobilního telefonu, jenž byl uložen na podprsence od bikin. Zřejmě se ráda opalovala nahoře bez, neboť horní část těla měla zlatavý nádech bez rušivých bílých míst. Od cestičky, která protínala park, bylo místo, kde ležela, odděleno hustým porostem čilimníku, takže se nemusela obávat pohledů náhodných kolemjdoucích. Pět metrů od osušky líně plynula řeka Ohře, v těchto místech natolik hluboká, že umožňovala příjemné koupání. Dívka ležela bez hnutí, oči zavřené. Na opalování nebyla ale vůbec vhodná doba, protože na věžních hodinách právě odbila půlnoc. Pod levým ňadrem mladého děvčete byl až po střenku zabodnut úzký nůž. Z rány se klikatila už zaschlá stružka krve a na žluté osušce a bílých šatech, složených vedle těla, vytvářela podivné psychedelické květy.

*** 

Krátce po třetí hodině ranní odemkl Václav Jelen hlavní bránu do zámeckého parku a jako každý den v tuto hodinu se pomalu vydal udělat totéž s vedlejší brankou v jeho jižní části. Tu krásu za ty roky, co se staral o odemykání a večer o zamykání, už ani nevnímal. Zvláště dnes, kdy ho příšerně bolelo koleno a po včerejší večerní oslavě v hospodě, kde zapíjeli kamarádův odchod do důchodu, ho z nevyspání bolela hlava jako střep. Dalším důvodem jeho nervozity byly sklenice piva, které ani nepočítal a jež ho nutily, aby si každou chvíli ulevoval za keři lemujícími cestičku neosvětleným parkem.

„Ještěže tu nejsou lidi,“ zabručel, když došel na konec parku, zasunul klíč a odemkl skřípající bránu.

„Měla by se už konečně namazat,“ hudral a slíbil si, že až půjde večer zamknout, vezme s sebou krabičku s vazelínou. Pak se obrátil a spodní cestou kolem řeky pajdal na druhý konec parku, kde byla další branka, kterou musel odemknout, a pak rychle do postele a snažit se dohnat spánkový deficit. V duchu přemítal, jestli se už na tu práci nemá vyprdnout, přece jen se mu přehoupla sedmdesátka. Ale na druhou stranu, moc velký důchod neměl, a každá koruna mu byla dobrá, zvláště když měl rád pivo a z normálního důchodu by si takové množství zlatavého moku, které proteklo jeho ústrojím, nemohl dovolit. Když scházel po příkrých schodech pod zámkem, musel si rozsvítit silnou baterku, aby se neskutálel a neskončil dole v řece. Pro jistotu se přidržoval kamenné zídky, až se bezpečně dostal k malému můstku, a pak už to byla hračka. Minul jez a na konec parku mu zbývalo slabých dvě stě metrů. Když odemykal branku, ticho narušil mezinárodní rychlík burácející po nedalekém železničním mostě.

Posvítil si baterkou na staré náramkové hodinky.

„Máme tři padesát, tak za dvacet minut bych mohl bejt v kanafasu,“ říkal si nahlas, aby přehlušil ticho, které nastalo, když vlak zmizel za zatáčkou. Kdyby se mu nechtělo spát, ranní procházku by si užíval, protože doma ho nikdo nečekal. Ovdověl před pár lety a žádnou ženskou už nechtěl a vlastně ani nepotřeboval.

Byl asi vprostřed parku, když se mu znovu ozvalo břicho.

„Tak to domů nedoběhnu, ani papír jsem si nevzal, to je průser,“ zanadával a raději zrychlil mezi hustý porost podél řeky. Pocítil tlak ve střevech a nervózně drapl za tkaničku u montérek. Jako na potvoru se mu uzel nedařilo rozvázat, naopak ho ještě více utáhl.

„Prosím, ještě chvíli,“ zanaříkal, ale nakonec mu nezbylo nic jiného než vytáhnout kapesní nožík a zašmodrchanou tkaničku přeříznout.

„Panenko skákavá, to je úleva,“ oddychl si, když obsah střev opustil jeho tělo. Seděl na bobku a díval se ve tmě po nějakém lopuchu nebo něčem, čím by se mohl utřít. Jako na potvoru, nic.

Asi se budeš muset jít, Václave, vomejt do řeky, usoudil.

S námahou se postavil, ale po orosené trávě mu ujela noha a on svými sedmdesáti kilogramy dosedl na hromádku, která byla ještě nedávno jeho součástí.

„Kurva, do prdele,“ zařval. „Panenko na nebi, mám to zapotřebí. Bože, to je ale smrad.“

Chvíli mu trvalo, než se odvalil z té zapáchající hmoty a po čtyřech se vydal k řece. Rozhrnul křoví a jeho pohled spočinul na ležící dívce.

„Pro… promiňte,“ zakoktal a chtěl se vzdálit, ale pak ta sprostá slova, která pronesl, když spadl do své smradlavé hromádky, zopakoval ještě několikrát, neboť si všiml nože v dívčině hrudi.

Ani se neutřel, natáhl si trenky, přes ně montérky, a přidržuje si vlhké a páchnoucí kalhoty, pelášil k hlavní bráně.

*** 

Strážmistr Václav Jelen mladší seděl v pohodlném křesle na služebně městské policie a přemýšlel, co bude dělat v nadcházejících třech dnech volna. Kdyby bylo po jeho, nedělal by nic, ale to asi neprojde, protože jeho nová přítelkyně zase bude chtít někam vyrazit, a tak si ji posadí na tandem nablýskané Hondy, Jitka namátkově zapíchne prst do některé stránky automapy a vyrazí.

„Ale jo, nápad to není špatný, už jsme to provedli několikrát a vždycky následující hodiny proběhly k mé plné spokojenosti,“ přemítal nahlas. „A jelikož si nestěžovala, doufám, že i k její.“

Zavřel oči a vzpomínal na noc před týdnem, kdy motorku zaparkovali kousek za kovovou závorou přetínající cestu do chráněné krajinné oblasti, postavili stan a zapomněli na celý svět. Představa ho vzrušila tak, že si radši šel umýt oči a zaměřil se na monitory na stěně, a když zjistil, že se nic neděje, položil si nohy na vedlejší křeslo, očima popoháněl hodinové ručičky a těšil se na vystřídání. Kolega Špulák se ve vedlejší místnosti šťoural v rádiu a zkoumal, proč nehraje. Stejně zase na nic nepřijde, ale alespoň má od něj pokoj. Odvedle se ozvala hrubá nadávka. S prstem od krve proběhl okolo něj strážmistr Špulák a pustil si na zraněný prst proud studené vody.

„Zavaž si ho sám, víš, že nesnáším krev,“ pronesl Václav Jelen a odvrátil zrak.

„Policajt, a nesnese pohled na krev,“ zakroutil hlavou Špulák a přelepil si nepatrnou ranku náplastí.

Vtom se ozvaly silné rány na masivní vrata v přízemí. Jelen se podíval na obrazovku a kamera umístěná na zdi vedle vrat ukazovala postavu, která jednou rukou do vrat bušila a druhou se snažila natáhnout kalhoty shrnuté pod koleny.

„Co je to za magora?“ pronesl ke kolegovi, který stál za ním. „Nějakej úchyl?“

„Vylej na něj z vokna kýbl vody,“ poradil mu Špulák.

A vzápětí otevřeným oknem zaslechli křik dotyčného, aby ho pustili dovnitř.

„To určitě, zase nějakej vožrala a splet si cestu domů,“ zařval do okna strážmistr Jelen. Pomalu si nazul boty a vydal se po schodech dolů, aby zjednal pořádek.

„Co blbneš, kreténe,“ nadával na vetřelce, zatímco odemykal dveře. „Proboha, dědo, co tu děláš?“ křikl, když poznal osobu před dveřmi. „Ježíši, to je smrad, co jsi prováděl?“ zacpal si nos. „Snad ses neposral?“

„Však by ses, Venco, posral taky, kdybys viděl, co já.“ Děda bědoval a natahoval si montérky.

„Tak už mi řekni, co se stalo,“ obořil se na svého příbuzného strážmistr.

„V parku leží mrtvá ženská,“ vychrlil děda. Vnuk vytřeštil oči.

„To si děláš srandu! Kolik jsi toho, dědo, vypil?“

Jelen starší se konečně trochu vzpamatoval a vylíčil mu, co se mu stalo.

„Počkej tady dole, dál tě nepustím, smrdíš jak ras, hned jsem zpátky,“ zabouchl vnuk vrata.

Vyběhl nahoru, v běhu kolegovi sdělil, s čím přišel jeho děda, nasadil si čepici, připnul zbraň a opět seběhl dolů.

„Autem nepojedem,“ řekl důrazně, když spatřil dědovy montérky. „Stejně bysme se tam autem asi nedostali. A varuju tě, nechoď, dědku, přede mnou, nebo se pobleju.“

Rázným krokem vyrazil k místu, kde měla podle dědy ležet mrtvá dívka. Doufal, že to není pravda, že se jedná o omyl. Za tu dobu, co začal ve městě sloužit, se s mrtvým ještě nesetkal, vyšetřoval pouze drobné krádeže nebo výtržnosti na diskotékách. Dědek si vypil a určitě se mu něco zdálo. Ten za ním spěchal, co mu kalhoty bez tkaničky dovolovaly.

Místo, které mu děda popsal, strážmistr znal, několikrát tam také pobýval, a ne sám, takže nemusel brát ohledy na nadávajícího, jemuž se rychle vzdaloval.

Když dorazil na místo, rozhrnul opatrně křoviska a spatřil první mrtvolu ve své krátké kariéře. Už se začalo rozednívat. Když uviděl dívku ležící na dece, udělalo se mu trochu nevolno. Na chvíli zavřel oči a začal zhluboka dýchat. Jakmile se jakžtakž vzpamatoval, oči otevřel a začal vzpomínat, co ho učili v přípravce. Bohužel si toho v tu chvíli moc nevybavil, jen to, že by se měl přesvědčit, jestli je dívka opravdu mrtvá. Při pohledu na nůž zaražený v hrudi a na sinalou dívčinu pokožku se ani nepokusil nahmatat dívčin tep.

„Sakra, co mám dělat? Dědo, nelez sem, ať nezničíš stopy,“ zavolal, když uslyšel dupot blížícího se příbuzného. Ten na něj zavolal, že se půjde konečně umýt. Za chvíli strážmistr spatřil bledé tělo nořící se do řeky – děda se zuřivě drhnul říčním pískem.

Pak ho konečně napadla rozumná věc. Vyndal mobil a zavolal svého nadřízeného.

*** 

Začala mě bolet záda a pálit oči, tak jsem hodil štětce do terpentýnu, trochu jsem se ocákal studenou vodou, vyčistil si zuby, abych necítil trpkou chuť kávy, a potichu jsem vlezl na svou stranu postele. Na druhé ležela zachumlaná Šárka, z které bylo vidět jen jedno chodidlo a tmavý pramen vlasů.

Jmenuji se Ctirad Karafiát, blíží se mi pomalu padesátka a mám velice krásnou přítelkyni. Šárku Jermanovou. Policistku.

Seznámili jsme se před necelými třemi roky, když se podílela na vyšetřování několika vražd, které se vyskytly v mé blízkosti. Během pátrání po pachateli se zjistilo, že případ souvisel se smrtí mé manželky Romany, zavražděné před více než dvaceti lety.

Asi ta hrůza, kterou jsme spolu prožili, nás sblížila a krátce po ukončení případu se Šárka rozhodla, že odejde z oddělení v Karlových Varech a nastoupí v bližším okresním městě, vzdáleném necelých dvacet kilometrů od Klášterce, protože jsem jí navrhl, aby se ke mně přestěhovala. Byt, který vlastnila ve Varech, neprodala, ale pronajala, prý, kdybych si náhodou našel nějakou mladší, aby se měla případně kam vrátit. Nebo naopak, podotkl jsem. Ale po třech letech jsme stále zamilovaní, jako bychom se znali pár dní.

Z manželství s Romanou mám dceru Lucii. Zřejmě jsem jí předal trochu svých výtvarných genů, které se přidaly k jejímu talentu, neboť úspěšně vystudovala vysokou uměleckou školu, obor architektura. Vlastní menší studio a už vyprojektovala pár, podle mínění odborníků zajímavých, objektů. Žije s přítelkyní Bárou, která je skoro jako moje druhá dcera, a jsou spolu šťastné, stejně jako já se Šárkou.

Tak dost, měl bych trochu spát, ale na červen a pátou hodinu ranní bylo dost teplo. Vlivem nadměrného množství kávy, jež jsem při dokončování obrazu, který jsem měl za pár dnů dodat, od rána vypil, a asi i celkovým vyčerpáním jsem nemohl usnout a převracel jsem se z jedné strany na druhou. Napadlo mě, že bych měl trochu zvolnit. Co kdybychom si udělali dovolenou a někam si vyjeli? Třeba k moři. Budu to muset se všemi zkonzultovat. Při představě teplého moře a procházek po pobřeží se mi začaly klížit oči a vtom Šárce zazvonil telefon.

„Nespím, můžeš klidně mluvit nahlas,“ obrátil jsem se k Šárce, která začala do mobilu šeptat.

Usmála se, ale vstala z postele, přešla k oknu a naslouchala. Pak se s volajícím rozloučila, smutně si povzdechla a posadila se na pelest. Tvář jako by jí zesmutněla.

„Problém, viď?“ Pohladil jsem ji po tváři. Přikývla.

„Skoro tři roky tu byl klid, a teď tohle,“ pronesla. „Volal mi šéf, že za patnáct minut si mě vyzvednou a jedeme do zámeckého parku.“

Nevyzvídal jsem, co se stalo, ale podle výrazu tváře ji nečekalo nic pěkného.

„Našli v parku mrtvolu děvčete,“ začala sama. „Doktor je už na místě. Beránek má ledvinovou koliku, takže to mám na starosti já.“ Znovu si povzdychla. Pak jsem od ní dostal pusu. Vstala a odešla do koupelny. Po několika minutách prolétla pokojem, zamávala a já slyšel klapot bot, jak sbíhala po dřevěných schodech. Vrzly domovní dveře a zanedlouho jsem zaslechl zvuk startujícího motoru. Vyklonil jsem se z okna a zahlédl, jak nastupuje do černé škodovky. Sjížděli Kostelní ulicí k zámeckému parku.

Lehl jsem si zpátky do postele, ale po půlhodině převalování, jsem usoudil, že neusnu, tak jsem rozhodil deky a mé kroky zamířily ke kafemlejnku. Ač mám kávu rád, rozmyslel jsem si to, otevřel jsem lednici a raději vypil půl litru mléka rovnou z krabice. A šel si dát studenou sprchu.

*** 

Mladý řidič, nedbaje zákazu vjezdu motorových vozidel do kláštereckého parku, mistrně zvládal úzkou cestu kolem řeky. Zastavil padesát metrů od skupinky lidí, vystoupil, a než stačila Šárka otevřít dveře auta, otevřel je sám. Usmála se na něj, poděkovala a vydala se na místo činu, které už bylo obehnané červenobílou páskou. Poznala strážmistra Jelena a doktora Procházku. Na kameni opodál seděl starý muž, a třebaže slunce už vyšlo a bylo poměrně teplo, viditelně se třásl. To je asi těmi mokrými montérkami, pomyslela si Šárka.

Pozdravila skupinku stojící u pásky a kývla směrem k třesoucímu se muži.

„To je můj děda, to on ohlásil nález,“ odpověděl strážmistr Jelen.

„Vždyť nastydne, ať si sedne do auta, já tam za ním potom zajdu, a zapněte topení, ať se trochu zahřeje. A vůbec, proč je tak mokrý?“ zeptala se.

„On vám to řekne sám,“ uculil se vnuk.

Šárka s doktorem podlezli pásku a stanuli nad dívkou.

„Nehýbali jste s ní?“ otázala se strážmistra, a když zavrtěl hlavou, sklonila se ležící postavě.

„Příčina smrti je asi jasná, že, doktore?“ zeptala se Procházky, jenž si navlékal rukavice.

„Pravděpodobně ten nůž, ale po pitvě to bude stoprocentní,“ odpověděl doktor, který už drahnou dobu přesluhoval, ale vždycky když podal ústní žádost, že by si rád konečně odpočinul, po vzrušené debatě se svým přítelem poručíkem Beránkem žádost stáhl.

„A doba úmrtí?“

„Je docela teplo na červen, tak bych předběžně odhadoval mezi sedmnáctou až dvacátou hodinou.“

„Docela velké rozmezí, doktore,“ zabručela Šárka.

„Co bys prosím tě chtěla, ještě jsem ji nestačil pořádně prohlédnout, přijel jsem chvíli před tebou,“ ohradil se a začal se věnovat tělu.

Šárka si navlékla rukavice a sebrala plátěnou tašku ležící na osušce, nadzvedla pásku a na placatý kámen vyndala obsah tašky.

Peněženka, v ní dvě pětistovky, nějaké drobné, šminky, papírové kapesníky, dvě vstupenky na dnešní koncert v kláštereckém zámku. Žádný průkaz totožnosti.

„Takže problém,“ řekla nahlas a věci vrátila do tašky. Podala ji Jelenovi a obrátila se znovu k doktorovi.

„Tak co?“ zeptala se.

„Žádné jiné známky zranění jsem nenašel, takže to bude určitě ta bodná rána. Zasáhla přímo srdíčko, dlouho se chudinka netrápila, smrt nastala okamžitě,“ řekl smutně.

„Tady už toho asi moc nezjistím, budete ji moci odvézt,“ povzdychl si, a když vstával, bolestivě sykl. „Plotýnky, jo jo, už to není pro mě, budete si muset brzy najít nějakou náhradu,“ pronesl směrem k Šárce. Sundal si rukavice a uložil je do igelitového sáčku.

Šárka uchopila dívčin mobil, sluchátka, a když sáhla po horním dílu plavek, vypadl z něj malý obdélník papíru a na něm rtěnkou napsaná čísla 8–7.

Převracela kartičku v ruce, pak pokrčila rameny a vše skončilo v sáčku.

Bylo jí smutno při pohledu na zhroucenou postavu. Taková krásná, mladá, možná ji čekal nádherný život, a ten během několika vteřin ukončil nějaký darebák.

Hřbetem ruky ji pohladila po tváři.

„Chytíme ho, děvenko,“ utřela si nějak pálící oči a ještě jednou prohlédla okolí osušky, ale nic nenašla, místo jako by bylo vyluxované. Za keři, které oddělovaly travnaté místo od cestičky, to bylo podobné.

Absolutní nula.

Minimálně týden nepršelo, takže tráva už začínala žloutnout a v hlíně se začaly ukazovat praskliny.

Obešla keře a zamířila k Jelenovi.

„Václave, vím, že vám bude končit služba, ale ještě tu počkejte, promluvím si s vaším dědou a zavolám na služebnu, aby vás vystřídali.“

„To je v pohodě, už jsem se vzpamatoval, budu tu, než ji odvezou, a pak bych to tu mohl ještě prohlídnout, co říkáte?“

„Prošla jsem to, ale klidně se porozhlédněte, třeba mně něco uniklo, já se tu taky ještě objevím, a teď jdu za dědou. Co se smějete?“ otázala se ho, když zahlédla jeho tvář.

„Ale nic,“ znovu se uculil, rád by slyšel dědovo vyprávění.

„Na to, že je to váš první mord, jste opravdu v pohodě, Václave,“ zavrtěla hlavou a vydala se za Jelenem starším.

Otevřela dveře a usedla vedle dědy. Topení jelo naplno a děda už vypadal o mnoho spokojenější.

„Můžu otevřít okno?“ zeptala se, protože mimo tepla cítila ještě něco silnějšího. Václav Jelen starší poněkud zčervenal a přikývl.

„Tak povídejte. Začněte od okamžiku, kdy jste odemkl hlavní bránu.“

Důchodce si odkašlal a začal vyprávět.

Šárka měla v ruce černý blok, ale ještě si nenapsala ani čárku. Pozorně poslouchala.

„Takže branku u železničního mostu, jste, pane Jelene, odemkl ve tři padesát?“

„Zrovinka jel, paní komisařko, rychlík na Vary,“ odpověděl.

„A dál, jak jste ji našel, když z cestičky není na místo u řeky vidět?“ pokračovala Šárka a paní komisařku přešla.

„No, víte…“ Václav Jelen se začal ošívat. „Tak já vám to tedy řeknu.“

Šárka se neubránila úsměvu, když začal barvitě líčit, co ho potkalo. Když dokončil výpověď, při níž jí cukaly koutky úst, usoudila, že se od něj už víc nedozví, a tak poprosila řidiče, aby dědu odvezl domů. Vystoupila z auta, opřela se o kmen stromu a v duchu si přebírala, co zjistila.

Starou belu, říkala si. Totožnost neznámá, stopy veškeré žádné, motiv už vůbec ne. Jediné, co ji ihned napadlo, bylo, že tu byla s nějakým přítelem, něco se mezi nimi přihodilo a on to vyřešil tímto způsobem. Ale co jí vrtalo hlavou, byl vražedný nástroj. Dost nepraktický, pomyslela si. Kdyby byl zavírací, ale tenhle byl dvacet centimetrů dlouhý, kde by ho proboha měl?

V první řadě musíme zjistit totožnost a pak se určitě odpíchneme. Byla to krásná dívka a o nápadníky určitě neměla nouzi. Takže je najít, a to velmi rychle.

Za dobu, co přešla z oddělení v Karlových Varech do Chomutova, vyšetřovala drobné přečiny. Její prozatím největší případ byl pokus o znásilnění paní Nové, kterou, podle jejích slov, ve večerních hodinách sledoval neznámý mladík. Když oběť dostihl a chytil ji za ramena, žena se s výkřikem otočila. Mládenec zjistil, že zepředu vypadá podstatně starší, než si myslel, neboť v napasovaných džínsech působila zezadu minimálně o dvacet let mladší. Zbaběle prchl, ale ještě než zmizel, pokusil se jí z rukou vyrvat kabelku, jenomže tu si důchodkyně ubránila, a jak později řekla, radši by vydržela znásilnění, než aby přišla o důchod. U výslechu na místní služebně při této výpovědi najednou přísedící strážmistr Jelen zmizel a Šárka zaslechla z vedlejší místnosti jeho dušený smích. Paní Nová byla naštěstí trochu nahluchlá. Jelikož žádné svědky incidentu nenašli a k dalšímu napadení ve městě ani v okolí už nedošlo, případ byl odložen.

Šárka zaslechla zvuk motoru a opodál zastavilo černé auto, z něhož vystoupili dva muži s nosítky. Společně s doktorem Procházkou uložili dívku do igelitového pytle a odjeli do nemocnice, kde bude provedena pitva.

Doktor Procházka slíbil, že pitvu provede co nejdříve. Šárka s Jelenem ještě jednou důkladně prohlédli místo nálezu a nejbližší okolí, ale jejich snaha byla marná.

„Co to je za dnešní koncert na zámku, nevíte, Václave?“ otočila se Šárka ke kolegovi.

„To bude podle mě asi něco vážnýho a tahle muzika jde mimo mě,“ prohlásil strážmistr.

„Já si to zjistím. A koukněte, v kabelce byly dvě vstupenky, takže s někým na ten koncert měla jít. V tom případě by na ni měl někdo u zámku čekat. Koncert začíná v devatenáct hodin, tak tam naklušu.“

„Nemám jít s vámi?“ zeptal se opatrně Jelen a Šárka se pousmála úlevnému výrazu v jeho tváři, když odmítla.

„Řeknu Ctiradovi, půjde určitě se mnou, a pokud by na děvče nikdo nečekal, tak se alespoň na koncertě trochu odreaguju. Nebo mermomocí toužíte po večerním zážitku se mnou v zámeckém hudebním salonku?“ zeptala se poťouchle.

„Ani ne, večer si představuju úplně jinak,“ pronesl poněkud zasněně. „Pardon, špatně jsem se vyjádřil, samozřejmě vaši společnost bych určitě přivítal,“ omlouval se.

„Zase nějaký nový objev?“ optala se Šárka, protože znala Jelenovu pověst. Ani se místním dívkám nedivila, byl to pěkný chlap, třebaže poněkud nestálý.

„Náhodou už spolu chodíme měsíc,“ ohradil se klášterecký playboy.

„To je tedy opravdu výkon,“ zasmála se Šárka.

„Myslím si, Václave,“ vrátila se k práci, „že tu už nebudeme nic platný, stopy jsme žádné bohužel nenašli, takže odmotejte pásku, stejně by ji někdo ukradl, a pojedeme zpátky. Tedy půjdeme.“ Uvědomila si, že auto odvezlo starého Jelena domů a už se nevrátilo. Cestou zpět ještě prohlédli dvě nádoby na odpadky, které stály poblíž, ale nic, co by se mohlo vztahovat k případu, nenašli.

Na oddělení sepsali vše, co zatím zjistili, a Jelen odešel domů. Vystřídal ho strážmistr Dlouhý. Jeho kolegyně Klára Erbenová uložila do počítače snímky mrtvé dívky a Šárka vybrala jeden, na kterém dívenka vypadala, jako by spala. Klára snímek vložila do kopírky a zhotovila několik kopií.

„Zkusíme se pozeptat, jestli ji někdo nepozná… je moc hezká,“ podotkla Klára. Jednu fotografii předala strážmistru Dlouhému, druhou si vzala sama a chystali se vyrazit do ulic, kde už se začínali objevovat první lidé jdoucí do práce.

„Až se to roznese, můžeme čekat novináře, takže si dejte pusu na zámek a o vraždě zatím pomlčte,“ vyzvala dvojici Šárka.

*** 

Pípl mobil. Po dvou letech přetahování, kdo je mezi námi jednička, jsem mírně vyhrával na body. Všechny tři učitelky, to znamená Šárka, Lucie i Bára, měly se mnou bezmeznou trpělivost a já konečně pochopil veškeré funkce mobilního přístroje, které jsem potřeboval, abych se mohl spojit se svými nejbližšími. S počítačem jsem se taky skamarádil, i když někdy jsem měl chuť ho vyhodit z okna, protože jsem se na něm pomalu stával závislým. Jedné noci, když jsem surfoval po světě, jsem si řekl dost, denně maximálně půl hodiny, a zatím to dodržuji.

Šárka psala, že přijde později a až bude odcházet z oddělení, zavolá.

Trochu jsem se snažil malovat, ale stále se mi honilo hlavou, co se v parku stalo. Byl bych rád, kdyby se Šárčin nadřízený, poručík Beránek, brzy uzdravil a vyšetřování vedl on. Když ještě sloužila v Karlových Varech, asistovala u případů násilných činů a před třemi roky dokonce velkou měrou přispěla k vyřešení několika vražd, které ovlivnily život celé naší rodiny, ale stejně bych měl o ni strach. Doufal jsem, že to nebude složitý případ a bude vyřešen co nejdříve.

Šeredně jsem se mýlil.

Vymačkal jsem na paletu okr, rumělku, trochu sieny, barvy jsem promíchal a na zelenkavou podmalbu jsem začal nanášet slabou vrstvu tělové barvy. Na rozměrném obraze bylo několik ženských postav a mezi nimi jedna dominantní, jíž samozřejmě stála modelem Bára. Byly to éterické figury a každá představovala nějakou lidskou vlastnost, sílu, slabost, smyslnost, rozum, hloupost. Za kmeny stromů čekala na svou příležitost skupinka faunů.

Dostal jsem zakázku od majitele nově postaveného motelu na okraji Klášterce. Obraz měl viset v recepci a zaujmout příchozí.

Když jsem ukázal zákazníkovi několik skic, byl nadšen, neboť většina hostů byli řidiči kamionů, kteří se zde zastavovali na vydatné jídlo, než vyrazí do nedalekého Německa, a radši se podívají na pěknou ženskou než na nějaké klikyháky, jak říkal modernímu umění.

Tak jim to tedy naservíruji.

Až jsem nadskočil, když práskly dveře a objevily se dcerka Lucie s Bárou, mojí dvorní múzou.

„Čau, tati,“ prolétla Lucie kolem mě. „Nemáš něco k jídlu, byly jsme na koupališti a tam mají jenom fujtajblový nezdravý klobásy.“

„V lednici jsou párky, ale ty asi chtít nebudete, když jsou nezdravý, ale mně to vůbec nevadí, ohřeju si je k obědu.“

„No, když tu není nic jiného, tak my si je teda dáme, viď, Báro?“ pronesla Lucie rychle a otevřela lednici. „Jsou tu jen tři páry, teda, tati, že se nestydíš, hosti přišli, a ty tu máš vymetenou lednici.“

„Mně by ty tři páry stačily, mně jo, a jestli se vám to nelíbí, tak můžete zajít něco koupit a uvařit, co vy na to?“

„Jen co je sníme, tak hned zase půjdeme, Smolíčku pacholíčku, nemůžeme se dlouho zdržet,“ přidala se Bára.

„No, když spěcháte,“ řekl jsem ledabyle, „tak to se nedá nic dělat. Já jsem domluvenej se Šárkou, že až přijde, zajdeme si k Číňanovi na něco pikantního.“

Obě se po sobě podívaly.

„Až tak zase nespěcháme, co kdybychom na tu čínu šli společně, tatínku zlatej?“ Ruce měly prosebně sepjaté.

Můžete jim odmítnout?

„Aspoň pusu kdybych dostal,“ zabručel jsem. Sedly si mi na klín a začaly vískat moji kštici.

Šárka, která se najednou objevila v ateliéru, kroutila hlavou. Tři na klíně byly i na mě moc.

Oběd jsme zhltli na můj vkus docela rychle, holky opravdu spěchaly, rozloučily se a já se Šárkou jsme ještě chvíli poseděli, dali si každý malé pivo a pak vstali také.

„Můžeš mně, Šárko, říct, co se tam dole v parku stalo?“ zeptal jsem se, když jsme vyšli z restaurace.

„Neměla bych, ale ty o tom určitě nebudeš nikomu vyprávět.“

Bylo mi smutno, když se svěřila, co bude vyšetřovat.

„Kdybys viděl tu nádhernou dívku, jak tam chudinka leží, v první chvíli ti proběhne hlavou: dostat tak toho lumpa, co to udělal, a na místě zjednat spravedlnost.“ Dlouho jsem ji neviděl tak rozčilenou. Uchopil jsem ji za ruku a ona se ke mně přivinula.

„S Beránkem ho dostanete, uvidíš.“ Stiskla mi ruku a zamířili jsme k domovu.

Krátce po šestnácté hodině jí zazvonil telefon. Několik minut jen poslouchala, pak poděkovala a mobil vypnula.

„Pitvu provedli přednostně, kupodivu neměli nic důležitého, to se mi tedy ještě nestalo. Zjistili, že měla před smrtí pohlavní styk, a hodinu smrti určili mezi sedmnáctou až devatenáctou hodinou, skoro se náš doktor Procházka trefil. Mimochodem, máš k večeru něco na práci?“ Zavrtěl jsem hlavou – a mohl jsem se těšit na zámecký koncert.

Trochu jsme se hodili do gala a krátce po půl sedmé jsme vyrazili ruku v ruce k zámku.

Klášterečtí jsou celkem kulturní, neboť na nádvoří se tísnilo několik desítek lidí a další se ještě rychle před začátkem koncertu občerstvovali v zámecké cukrárně. Šárka pozorně sledovala návštěvníky a tipovala, s kým asi mohla mít dívka schůzku. Ale na nádvoří bylo stále hodně lidí a kupodivu i dost mladých, takže jsme čekali, až se začnou lidi trousit do salonku a nádvoří se trochu vyprázdní.

Konečně se otevřely dveře a lidé se u nich začali mačkat, aby si zajistili co nejlepší místa.

Na nádvoří zůstala jen dívka v tmavých šatech a velký mládenec v plátěných kalhotách a tričku bez rukávů, které odhalovaly svalnaté, barevně potetované paže.

Šárka od nich odvrátila zrak a podívala se na mě.

„Asi nepřijde, ještě chvíli počkáme, a pokud se nedostaví, půjdeme si také sednout.“

Najednou dívka pokrčila rameny, rozloučila s mládencem a zmizela ve dveřích. Mladík zůstal a sledoval náramkové hodinky. Po chvíli vylovil z kapsy mobil a namačkal číslo.

Když se mu nikdo neozval, zklamaně jej zaklapl a zamířil k zámeckým vratům.

Udiveně pohlédl na průkaz, který se mu náhle objevil před očima.

Šárka se představila a o totéž požádala mladíka.

„Přemysl Oráč.“ Šárka zvedla obočí.

„Naši se mi pomstili,“ pronesl smutně, ale oči se mu smály.

Já jsem mu své jméno raději neřekl, vypadalo by to, že si tu daly sraz postavy ze Starých pověstí českých. Jen jsme si potřásli rukama.

Šárka si prohlédla jeho občanský průkaz a vrátila mu ho.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

„Znáte tuto dívku?“ ukázala mu fotografii.

„Samozřejmě,“ přikývl. „Jana, čekám tu na ni, ale má zpoždění, lístky na koncert má u sebe, tak jsem musel čekat, až se dostaví. Pokoušel jsem se jí několikrát volat, ale telefon nebere, ozývá se jen schránka.“

Působil na mě docela klidným dojmem. Ale pokud spolu chodili, čeká ho obrovský šok.

„Kdy jste ji viděl naposled?“ zeptala se ho Šárka.

„Proč se ptáte, můžete mi to říct?“ Najednou už tak klidný nevypadal.

„Tak kdy jste ji viděl?“ opakovala Šárka otázku.

„Koupali jsme se včera odpoledne v řece. To bylo naposled, co jsem ji viděl,“ odpověděl.

„Kolik bylo hodin?“ povzdychla si Šárka.

„Asi ve tři hodiny a pak jsme ještě leželi na dece, než jsme trochu oschli.“

„Teda z vás to leze… A dál?“

„Co dál? Když jsem byl suchý, oblékl jsem se a odešel, proboha, řekněte mi konečně, proč se na ni ptáte.“ Hlas mu začal najednou přeskakovat.

„Leželi jste u řeky?“ A Šárka popsala místo, kde dívku našli.

„Tam jsme byli,“ přisvědčil.

„Janu našel zaměstnanec parku v ranních hodinách na místě, kde jste se koupali, zavražděnou,“ pronesla tiše.

Přemysl Oráč se sesul k zemi.

Devadesát kilogramů svalů mi dalo opravdu zabrat, než jsem ho přemístil z kamenné dlažby nádvoří na kovovou židličku u cukrárny, která zaprotestovala, když na ní bezvládně spočinul. Šárka zaběhla do cukrárny a za moment se vrátila se sklenicí vody. Já jsem zatím Oráče propleskl po bledých tvářích. Byl už sice při vědomí, ale ještě moc nereagoval. Šárka do něj nalila trochu vody, většinu jí vybryndal, ale barva se mu začala do tváří pomalu vracet.

„Už je vám lépe?“ otázala se ho Šárka.

„Co se mi stalo?“ nechápavě se zeptal a upřel na nás oči. Tedy jestli si nic nepamatuje, Šárka mu to zopakuje a on znovu zkolabuje, máme se na co těšit. Naštěstí pro nás mu to v hlavě naskočilo a v očích se mu objevily slzy.

„Řekněte, že to není pravda,“ pronesl zoufale.

„Bohužel je a vy jste poslední, kdo ji viděl živou.“ Šárka se mu dívala upřeně do očí.

„Já… já… jak to myslíte, poslední?“ zakoktal.

„Napijte se a řekněte nám všechno od začátku.“ Podala mu sklenici a dívala se mu stále do očí, jako by ho chtěla zhypnotizovat.

Mladík se napil a sklenku položil na stolek. Z renesančního sálu příhodně znělo Requiem Wolfganga Amadea Mozarta. Mládenci to došlo a začal plakat ještě více.

Šárka mu podala papírový kapesník, on se vysmrkal, osušil si oči a podíval se na ni, jako by čekal pomoc.

„Tak povídejte,“ vyzvala ho tiše.

„Známe se z konzervatoře, já studuju hoboj a Jana housle…“ Šárka ho přerušila.

„Neřekl jste nám její příjmení.“

„Jana Rybková, je ve třetím ročníku, já ve čtvrtém. Poprvé jsme se viděli ve vlaku, když začala do Prahy dojíždět a já ještě neměl auto, ale nechodili jsme spolu. Tu a tam jsme se potkávali na chodbě konzervatoře, prohodili pár slov, a když jsem si udělal řidičák, občas jsem ji svezl – buď do Prahy, nebo zpátky do Mostu, kde bydlela. Já bydlím s rodiči v Chomutově, tak to mám při cestě. Víte, Jana je z dětského domova. Když z něj v osmnácti odešla, našla si na sídlišti garsonku. Mohl bych dostat prosím ještě vodu?“ poprosil a já pro ni došel. Bylo dost teplo, tak jsem koupil colu pro Šárku a pivo pro mě. Mlčky poděkovala.

„A teď ke včerejšku,“ vyzvala jej.

„Předevčírem odpoledne mi zavolala, že sehnala dva lístky na koncert, který je osmnáctého června, jestli bych s ní nechtěl jít. Můžeme jet o den dříve a přespat na chatě u kamarádky. Neměl jsem nic v plánu, tak jsem to docela uvítal. Ale nemyslete si nic hrozného, byli jsme jen kamarádi. Zajel jsem tedy dopoledne pro ni do Mostu a asi po poledni jsem zaparkoval na zdejším náměstí. Pak jsme se šli najíst a Jana mi navrhla, jestli si nechci jít zaplavat. Sice jsem neměl plavky, ale prý to nebude v řece vadit. Říkala, že na koupališti bude narváno a ona zná u řeky jedno místo, kde se budeme moci v klidu vykoupat. Po pár minutách jsme byli na místě. Jana vytáhla z tašky nějakou deku a začala se svlékat. Já se obrátil a ona se zasmála, že nemusím, není stydlivá. Už na konzervatoři se o ní proslýchalo, že střídá partnery jak na běžícím pásu, byla fakt hezká, ale já v té době měl vážnou známost, tak mě to nezajímalo. V trenkách jsem vlezl do vody a Jana chvíli za mnou. Byli jsme ve vodě tak půl hodiny a pak jsme si lehli na deku. Jana si svlékla podprsenku, lehla si na břicho a zavřela oči.“

Odmlčel se, napil se trochu vody a i přes blížící se soumrak na něm bylo vidět, že je ve tváři rudý.

„Bylo zjištěno, že měla před smrtí pohlavní styk,“ prohodila Šárka. „S vámi?“

Přemysl ještě více zčervenal a pak pomalu přikývl.

„Víte, po koupání jsem nějak zaklimbal a probudila mě Janina ruka v mejch trenkách. Nejprve jsem nechtěl, ale pak…“

„Jste podlehl,“ doplnila za něj Šárka.

„Já momentálně nikoho nemám a…“ řekl skoro provinile.

„To je vaše věc, pane Oráči, mě spíš zajímá, co bylo dál.“

„No zkrátka jsme se milovali, ale mně to připadalo z její strany takové mechanické, takže to nestálo podle mě za nic, ale jí to, měl jsem dojem, nevadilo. Potom jsme mlčeli, ona si pustila nějaké písničky z mobilu, tak jsem se oblékl a zeptal se jí, jestli půjdeme. Jana mi odpověděla, že pokud chci, můžu zatím na chatu, kde jsme měli přespat. Ona tu zůstane a ještě si trochu zaplave. Dala mi klíče, vysvětlila, kde má kamarádka chatu, a že ji mám večer čekat. A když budu chtít, můžeme si to zopakovat,“ dodal stále s nachovým obličejem.

„Kolik bylo hodin, když jste podle vás odešel?“ zeptala se Šárka.

„Mám dojem,“ odpověděl, „že mohlo být kolem sedmnácté hodiny.“

„A co potom, kam jste šel, co jste dělal, potkal jste někoho po cestě, člověče, z vás to tedy leze, vždyť patříte mezi podezřelé.“ Zdálo se mi, že se ho Šárka snaží zastrašit.