Volker Kutscher

Lunapark

Originální název: Lunapark,

vydáno u Verlag Kiepenhauer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2016 Verlag Kiepenhauer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne, Germany

Originally published in the German language as „Lunapark“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2020

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover photo © akg-images

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9253-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9254-7 (mobi)

PROLOG

Pátek 18. května 1934

Kolem ubíhala jasná světla velkoměsta a on se opřel o kůží potažené sedadlo. Čekaly ho více než dvě hodiny cesty. Po světelném moři berlínské noci měla následovat tma Braniborské marky. Jen stromy alejí po stranách silnice, které se vždy jen na vteřinu vyloupnou v záři světlometů, aby se pak hned zase propadly do temnoty. Mívalo to v sobě cosi uklidňujícího, tento stále se opakující pohled.

Adolf Osterberg měl moc rád ty chvíle, kdy se vezl krajinou ve svém Audi SS, seděl na zadním sedadle, kouřil a přemýšlel. A dnešek mu přinesl obzvlášť vítané náměty, o nichž mohl uvažovat. Obchod uzavřený s Friedländerem byl více než uspokojivý. Obchod, z něhož budou profitovat oba a který v příštích měsících oběma skýtal jistotu. Na závěr pracovní večeře si dali koňak a Osterberg stále cítil hřejivost alkoholu, který příjemně doplňoval jeho pocit hluboké spokojenosti.

Schulze řídil osmiválec klidnou rukou. Mladý řidič nejen že se vyznal v autech – téměř všechny opravy uměl vyřídit sám –, ale byl to také příjemný člověk, v jehož společnosti byla radost pobývat. A co bylo u řidiče důležitější?

Emilie a děti již byly v Ahrenshoopu, tam za nimi zítra večer přijede, až vyřeší všechno ve firmě a předá svému prokuristovi Leyboldtovi nové zakázky a všechny instrukce na příští dva týdny. Čekal ho už jen jeden pracovní den, pak začne dovolená. Dva týdny na Baltu.

Už se těšil na výraz své ženy, až jí poví ty novinky. Ale kdeže – že prý v novém Německu není pro někoho, jako jsou oni, místo! Adolf Osterberg byl starý frontový bojovník, to se počítalo i za nové vlády. Smýšlel vlastenecky, vždycky byl vlastenec, Německo pro něj bylo na prvním místě, někdy dokonce i před jeho ženou, a to znamenalo opravdu hodně, protože Adolf Osterberg svou ženu miloval.

Textilní továrna, jejímž byl ředitelem, prosperovala. Na zvěsti, které se tu a tam objevovaly, příliš nedal. Člověk se nemusel nutně chlubit tím, že je Žid, pak ho nechávali na pokoji. A mnoho jiných věcí dělala nová vláda skvěle. Jak zametli s komunisty!

Řidič se každou chvíli podíval do zpětného zrcátka.

„Co se děje, Johanne? Není něco v pořádku?“

„Nic zvláštního, pane řediteli. Ale znervózňuje mě ten hanomag za námi. Jede za námi už od Spittelmarktu.“

„Tak uberte plyn a nechte ho předjet,“ řekl Osterberg a sáhl do krabice s doutníky. „Tolik přece nepospícháme.“

„Jak si přejete, pane řediteli.“

Schulze sundal nohu z plynu a tmavě modrý vůz značky Hanomag Rekord je skutečně předjel. Osterberg se ohlédl. Za nimi byl další vůz, jinak už žádné další auto široko daleko. Byli už daleko od centra na Köpenicker Strasse. Hanomag je předjel, ale pak se odvážným manévrem nečekaně postavil napříč vozovku. Schulze musel prudce dupnout na brzdu. S kvílením pneumatik zastavili.

Z hanomagu vystoupili čtyři muži v hnědých uniformách. Osterberg si povzdechl. Tohle mu chybělo. To druhé auto za nimi také zastavilo a i z něj vystoupili SA-manni. Měli je v kleštích. Osterberg krabici s doutníky zase odložil. Radoval se předčasně.

Jeden z hnědých košil, hubený, drobný mužík, který by bez uniformy vypadal jako nějaký neškodný účetní, zaklepal na okénko. Schulze ho stočil.

„Řidičský průkaz. Papíry od vozidla.“

„Heil Hitler, sturmführere. Co se děje?“

„Řidičský průkaz! Papíry od vozidla!“

Schulze sáhl do přihrádky na rukavice a podal požadované. SA-mann otevřel dokumenty a podezřívavě nahlédl do auta.

„Schulze, Johann. To jste vy?“

„Ano, sturmführere.“

„Vozidlo ale patří jistému Adolfu Osterbergovi.“

„Můj nadřízený, sturmführere. Já jsem jenom řidič.“

„Máte mě za blbce? Já přece vidím, že to, co máte na sobě, není uniforma SA.“

„Adolf?“ ozval se mohutný chlap vedle sturmführera.

„Židovská svině, co se menuje Adolf? No to je pakárna!“ Sturmführer se na muže podíval a ten ztichl.

Potom popošel k zadnímu okénku a nahlédl do něj.

Osterberg okénko stáhl.

„Heil Hitler, sturmführere!“ řekl a předpisově zvedl pravou paži, jak dobře to jen uvnitř auta šlo.

„Vy jste Adolf Osterberg?“

„Ano!“

„Vystupte prosím z vozu.“

„Je to skutečně nutné? Já…“

„Vystoupit jsem řekl!“

„Ano.“

Adolf Osterberg byl zmaten. Udělal něco špatně? Pozdravil německým pozdravem a i dál projevoval respekt, který SA náležel. Muži jako tihle stáli v boji proti komuně v přední linii, jednali přesně podle jeho gusta. Nad jejich antisemitskými řečmi uměl přimhouřit oko. Zas tak hrdý na své židovství nebyl. Důležitější pro něj bylo němectví. Kvůli Emilii chtěl dokonce konvertovat, ale ona byla proti, tak to nechal být. Stejně nebyli nijak zvlášť zbožní. Nikdy nebývali.

„Co má někdo jako vy co jezdit takový elegantním vozem?“ zeptal se sturmführer, když Osterberg vystoupil.

„Někdo jako já? S prominutím, já jsem továrník! Vedu textilku, která výborně prosperuje. V Cottbusu.“

„To auto se zabavuje.“

„Co prosím?“ Osterberg měl pocit, že se přeslechl.

„Jak se mám bez auta dostat domů?“

„S tím si nemusíte dělat starosti.“

Urostlý SA-mann, který prve nepovedeně vtipkoval o Osterbergově jméně, podle límcových výložek rottenführer, se sklonil k Schulzemu.

„Sedíš si na uších, ty židovskej poskoku? Auto se zabavuje! Koukej vylézt!“

Osterbergův řidič zachovával klid. Otevřel dveře a vystoupil.

„Schulze nezní zrovna židovsky,“ řekl rottenführer, kterému z očí svítila chuť se prát.

„Já jsem katolík,“ řekl Schulze tiše.

„S dovolením, sturmführere,“ ozval se zase Osterberg. „Jsme dobří Němci, nemusíte nás…“

Než mohl dokončit větu, udělal rottenführer krok vpřed a udeřil ho pěstí do žaludku takovou silou, že se Adolf Osterberg zlomil v pase a začal dávit. Dobrá večeře a drahý koňak skončily na dlažbě Köpenicker Strasse.

„Žid, co si říká Adolf a tvrdí, že je dobrej Němec? To se mně snad zdá! Jak dobrej Němec jsi teď, Iciku?“

Zatímco Osterberg dřepěl na zemi a lapal po dechu, otočil se rottenführer na řidiče. Schulze chtěl svému šéfovi přispěchat na pomoc, ale dva SA-manni ho chytili zleva a zprava.

„Tak ty seš pánbíčkář,“ řekl ten svalnatý chlap a přemístil masu svého těla proti Schulzemu. „Tak proč děláš pro židovskou svini?“

„Pan Osterberg není žádná židovská svině, ale ten nejlepší zaměstnavatel, jakého si člověk může přát.“

Adolfa Osterberga loajalita projevená jeho řidičem dojala, ale byl by raději, kdyby Schulze mlčel. Stále dřepěl na kamenné dlažbě, ale pak ho dva SA-manni vytáhli na nohy a sevřeli ho mezi sebou. Osterberg si připadal jako zatčený, přitom neměli nic, z čeho by ho mohli vinit kromě toho, že v deset večer odjížděl autem z Berlína.

„Víš, co si myslím o tom tvým nadřízeným?“ řekl rottenführer, zatímco stál těsně před Schulzem. „Je to kus hovna, který patří spláchnout do hajzlu.“

Věrný Schulze zůstával klidný. Udělal ale tu chybu, že odpověděl.

„Mně je úplně jedno, co si analfabet jako ty myslí o mém šéfovi.“

Rottenführer nic neřekl a po kratší odmlce, kterou evidentně potřeboval, aby si právě řečené vyložil jako urážku, jenom prudce švihl hlavou vpřed a trefil naplno řidičův nos. Schulze vyvrátil oči a šel k zemi, protože SA-manni ho pustili a ustoupili svému rottenführerovi, který se napřáhl těžkou holínkou a kopl Schulzeho do hlavy, jako do fotbalového míče. Šoférská čepice odlétla obloukem na dlažbu. Chlap znovu a znovu kopal do bezvládného těla, skákal po něm, jako kdyby se snažil udupat oheň. Osterbergovi se zdálo, že slyšel několikrát praštět kosti, ale nemohl nic dělat, muži po jeho bocích ho drželi tak pevně, že se sotva mohl pohnout.

„Nechte toho!“ vykřikl. „Vždyť toho chudáka zabijete!“

Nikdo nereagoval.

Potom se zdálo, že se rottenführer konečně uklidnil. Alespoň to tak vypadalo, ale Osterberg se měl mýlit. Mohutný chlap zvolna poklekl na zem a sklonil se nad krví zalitou obětí ležící s chroptěním bez hnutí na zemi. Sklonil se nad bezbranným Schulzem a dotkl se jeho tváře, jako kdyby ho chtěl políbit na čelo, ale to neudělal. Jeho rty se přisály na Schulzeho pravé oko. A čemu pak musel Adolf Osterberg bezmocně přihlížet, bez sebemenší šance, aby tomu zabránil, bylo to nejděsivější, co v životě viděl.

I

LUNA PLENA

Pondělí 28. května až čtvrtek 7. června 1934

Lester Freamon: Život, Jimmy. Víš, co to je?

To jsou sračky, ve kterých jsi, když čekáš na chvíle, které nepřijdou.

The Wire, 9. epizoda 3. série, Groteska

1

Ačkoliv se vydal na cestu okamžitě po tom telefonátu, na místě činu se to již hemžilo. V Gartenstrasse ve stínu vysoké cihlové zdi stály dva zelené opely z prezidia, přepadový vůz pořádkové policie, tmavě rudý horch doktora Karthause a naleštěné černé mordauto. O několik metrů dál, v příšeří pod železničním mostem, stálo tolik příslušníků pořádkové policie, že Rath přes modř jejich uniforem neviděl prakticky nic z toho, co se odehrávalo za nimi. Zaparkoval buick do řady za ostatní auta a vystoupil.

Ráno se nejevilo dvakrát přívětivě, nad městem viselo šedivé nebe. Rath vytáhl z kabátu cigaretové pouzdro, zapálil si overstolzku a rozhlédl se.

Vpravo chátrající činžáky, vlevo zeď oddělující areál Štětínského nádraží od zbytku světa. Vepředu bránil v pohledu na horizont monstrózní ocelový železniční most, Liesenbrücke, jemuž se takto říkalo podle jedné z ulic, které překlenoval, ovšem toto jméno bylo příliš laskavé pro takový černošedý kolos, který vypadal, jako by jím nějaký špatně naladěný bůh ze vzteku mrštil rovnou mezi domy. Celkově nehostinná oblast, dole činžáky, průmysl a hřbitovy, nahoře vlaky rachotící s pekelným lomozem na Štětínské nádraží.

Zdálo se, že se místo činu nachází přímo pod mostem, kde tvořil kordon dobrý tucet modrých uniforem. Dva muži v civilu hovořili s nadstrážmistrem, jeden z nich měl na rameni starodávný fotoaparát s dřevěným stativem, druhý držel v ruce zápisník. Kriminální sekretář Paul Czerwinski a komisař na zkoušku Andreas Lange, jeho dva muži pro dnešní výjezd. Poměrně málo, když uvážil, s kolika lidmi sem vyrukovala identifikační služba s pořádkovou policií.

Rath byl unavený. V noci ho zase navštívili démoni, kteří se zabydleli v jeho nočních můrách, lidé, jejichž smrt zavinil a kteří ho nechtěli nechat na pokoji. Za nocí okolo úplňku pokaždé vylézali ze svých hrobů, aby se mu vplížili do snů.

Vdechl cigaretový kouř společně s chladným ranním vzduchem a šel dál. Lange už ho uviděl a dotkl se dvěma prsty krempy klobouku. Na to se Czerwinski otočil a málem stativem udeřil jednoho pořádkového. Muž se na poslední chvíli přikrčil. Takovou scénu viděl Rath naposledy v kině v nějakém filmu s Laurelem a Hardym, ovšem Czerwinskému se podobné věci stávaly i v běžném životě. Pod železničním mostem se ještě držely zbytky noci, bylo tam šero a také se o několik stupňů ochladilo, sotva Rath vstoupil do stínu ocelové konstrukce.

„Co je to tady za manévry,“ řekl, když přišel ke kolegům. „Člověk by si myslel, že umřel čínský císař.“

Nikdo se nepousmál. Lange si odkašlal a zadíval se na špičky svých bot, Czerwinski zahučel cosi nesrozumitelného a vykročil dál. A muž v uniformě po něm šlehl pohledem tak zlostně, jak jen to propast mezi hodnostmi hlavního strážmistra a kriminálního komisaře dovolovala. Rath nahlédl přes modrá ramena a pochopil. Mrtvý ležící v šeru pod železničním viaduktem na sobě měl hnědou uniformu SA.

Rath ukázal pořádkovému svůj průkaz. „Máte tu přece v akci spoustu chlapů,“ řekl.

„Tady nikdy nevíte, v okolí je pořád ještě hezky rudo. Sice se to po národní revoluci uklidnilo, ale když se rudí přece jenom odváží vylézt z děr, hned teče krev.“

„To zní, jako byste s tím měl zkušenosti.“

„Třiapadesátý okrsek,“ odpověděl policista, jako by to všechno vysvětlovalo. „Támhle ve Voltastrasse. My jsme byli vždycky první na ráně.“

„No ovšem jak to vypadá, tentokrát byl první na ráně někdo úplně jiný,“ poznamenal Rath s pohledem upřeným na tělo.

Mrtvý SA-mann ležel uprostřed chodníku pod železničním mostem a byl ošklivě zřízený, končetiny měl zkroucené v nepřirozených úhlech, jako kdyby tomu chudákovi zlámali všechny kosti. Jeho tvář byla znetvořena tržnými ranami, nos zlomený a krvavý, masitý horní ret natržený, takže pod ním byla vidět řada polámaných zubů. Pouze vytřeštěné oči, v nichž stála vepsána čirá hrůza, zůstaly jako zázrakem nedotčené, stejně jako SA čepice držená na svém místě řemenem pod bradou, která mrtvému stále seděla na hlavě tak dokonale, jako kdyby měl jít na přehlídku. Zbytek uniformy byl v podstatně horším stavu, hnědá látka byla na mnoha místech roztrhaná a nasáklá krví. V rozkroku kalhot byla patrná tmavá skvrna. Ten muž se musel ve smrtelném zápase pomočit. Na cihlovou zeď nad mrtvolou někdo napsal bílým hůlkovým písmem: DĚLNÍCI BRAŇTE SE! SMRT HITLEROFAŠI… a dál se ve svém poselství berlínským manuálně pracujícím nedostal.

Jeden z těchto manuálně pracujících stál mezi dvěma uniformami, žmoulal v ruce čepici a snažil se nedívat na nedokončené heslo a už vůbec ne na mrtvé tělo. Pořádkoví tomu muži nasadili pouta.

Rath prošel řetězcem policistů. Lange kráčel za ním, zatímco Czerwinski hledal vhodnou pozici pro fotoaparát.

„Podezřelý?“ zeptal se Rath modrých.

Než některý z nich stačil odpovědět, začal mluvit ten dělník a slova se z něj jen sypala. „Přísahám, pane inspektore, já s tím nemám nic společnýho! Jinak bych přece nešel na strážnici. Já a kolegové jsme ho jen našli… To už bylo dávno po něm.“

„To vy jste ohlásil nález těla?“ Dělník přikývl.

„Ten člověk je svědek, tak proč má pouta?“ zeptal se Rath nadstrážmistra, který dělníka držel za loket.

„Abychom nic nepodcenili, komisaři. U těchhle lidí nikdy nevíte.“

„Myslíte si, že všichni dělníci jsou rudí? Sundejte mu to.“

Nadstrážmistr se netvářil nadšeně, ale sáhl do náprsní kapsy a vytáhl klíček.

„Kdy jste tedy toho mrtvého našli?“ zeptal se Rath dělníka.

Muž si mnul zápěstí, aby se mu rozproudila krev.

„Tak kolem půl šestý. Právě se rozednilo.“

Rath si udělal poznámku. „A kde jsou ti kolegové, o kterých jste mluvil?“

„No kde asi? V práci. Byli jsme na cestě do šichty.“

„Kde pracujete?“

Muž ukázal směrem na východ. „Tady. AEG. A já jsem šel na služebnu.“ Pokrčil rameny. „Losovali jsme, kdo to udělá.“

„Losovali? Proč jste na okrsek nešli všichni? Vaši kolegové jsou taky svědky v případu vraždy, to si člověk nemůže jenom tak odejít. Copak jste to nevěděli?“

„Myslíte si, že našinec tady může hodinu postávat místo hákování?“ Dělník vyslal k pořádkovým zlostný pohled. „A když vidím, jak se zachází se soukmenovcem, co jenom plní svoji povinnost, tak lituju, že zrovna já jsem si vytáhl nejkratší sirku.“

„Vašeho zaměstnavatele samozřejmě informujeme. Budeme ale muset mluvit s těmi vašimi kolegy. Máte jejich jména? A adresy?“

„Ty dostanete. My nemáme co skrývat.“

„Dobře.“ Rath se otočil. „Lange?“

„Komisaři?“

„Lange, pokračujte s výslechem pana…“

„Egerland,“ řekl dělník.

„… pokračujte s výslechem svědka Egerlanda.“

Andreas Lange měl již připravený zápisník, horlivý jako vždycky. Rath s Langem, který na Hradě začínal jako kriminální asistent a nyní už byl komisařem na zkoušku, spolupracoval už rok. Spolupráce se osvědčila, Langově jmenování státním zaměstnancem s definitivou nestálo nic v cestě. Až odpadne to na zk. za jeho hodností, bude už jen otázkou času, kdy se nastěhuje do jiné kanceláře a Rath se zase bude muset porozhlédnout po novém partnerovi. Byl snad Gereon Rath jediným zaměstnancem na prezidiu, který nebyl povyšován? Už socani ho dokonale přehlíželi a od té doby, co se policejním prezidentem stal nacista Magnus von Levetzow, se Rathovy vyhlídky na povýšení zrovna nezlepšily.

Povede se mu podobně jako Paulu Czerwinskému, který se už celou věčnost zasekl na stupni kriminálního sekretáře? Ale s Czerwinským, který se právě mořil s fotoaparátem, se nemohl poměřovat. Metu mu ale nasadil Rath senior, kriminální ředitel Engelbert Rath, svého času nejmladší vrchní komisař kolínské policie, v osmadvaceti letech. Přičemž otcova hvězda na kolínském policejním prezidiu pohasínala. Stejnou měrou, jakou Engelbertu Rathovi pevné přátelství s kolínským primátorem Konradem Adenauerem dlouhé roky prospívalo, mu nyní toto přátelství škodilo. Nebyl degradován nebo propuštěn, plat mu stále chodil, ale žádný vliv u kolínské policie nebo dokonce v kolínské politice už Engelbert Rath neměl.

Možná se člověku v těchto časech povede líp, když nebude mít žádné ambice, pomyslel si Rath. Tak jako Paul Czerwinski, který konečně připravil fotoaparát. Kriminální sekretář se nenechával vyvést z klidu. Nejprve snímal nápis na stěně, protože tělem se dosud zabývali technici ze zajištění stop.

U mrtvoly dřepěl Kronberg osobně, takže i jeho oddělení bralo mrtvého SA-manna vážně. Šéf identifikační služby vstal, když uviděl Ratha.

„Krásné dobré ráno, komisaři.“

„No, jestli je to vhodné… vzhledem k okolnostem…“ Rath ukázal bradou k mrtvému.

„Myslím samozřejmě, Heil Hitler!“

Kronberg projevil upřímné zděšení a přitom ho Rath vůbec neusměrňoval kvůli pozdravu. Jak rychle lidé ztráceli nervy! Dokonce ostřílený kriminální rada měl strach, že něco udělá špatně.

Rath odpověděl nedbalým hitlerovským pozdravem, na který si v uplynulých měsících zvykl, a zahuhlal svoje „Heil.“ Zatím si s tím vždycky vystačil. Kromě tu a tam káravě nakrčeného obočí mu jeho interpretace předepsaného pozdravu žádné těžkosti zatím nepřinesla. A on sám se cítil lépe, když nestával, na rozdíl od mnohých kriminalistů, v pozoru a nepanáčkoval. Nejlépe se cítil, když nepozdravil vůbec, ovšem to situace často nedovolila.

„Gennat nepřijde?“ zeptal se Kronberg.

Kriminální ředitel Ernst Gennat, zakladatel a vedoucí berlínského oddělení vražd, k nálezu těla už několik let osobně nevyjížděl. Buddha, jak se Gennatovi kvůli tělesným rozměrům a ještě více kvůli jeho stoickému klidu přezdívalo, řešil případy raději od svého psacího stolu s šálkem čaje a kouskem angreštového dortu nedaleko. Že se na něj Kronberg přesto ptal, bylo víc než nezvyklé a mělo to stejně jako setnina vyslaná z třiapadesátého okrsku, jak se Rath domníval, hodně společného s uniformou mrtvého muže.

„Obávám se, že musíte vzít zavděk námi, pane rado,“ řekl Rath. „Kolegové Lange a Czerwinski jsou vám známí. Víc lidí momentálně nemám.“

Kronberg kývl a podal Rathovi náprsní tašku.

„Tohle jsme u mrtvého našli. Otisky prstů jsou už zajištěné. Můžete teď fotografovat, jestli chcete.“

Rath se probral přihrádkami tašky z hnědé kůže a spočítal bankovky. Dvě desítky a tři dvacky. „Loupežnou vraždu můžeme zřejmě vyloučit,“ prohlásil, což Kronberg kvitoval nakyslým úsměvem, a dál se přehraboval v náprsní tašce. Kromě drobných našel dvě desetifenikové známky a ve zvláštní přihrádce pečlivě založený členský průkaz SA.

Rath ho rozložil a pohlédl do tváře mrtvého muže, který se nechal vyfotografovat s výrazem, jako by se právě chystal požírat malé děti. Urostlý chlap, musel být civilním povoláním stěhovák nebo boxer. Rath zkoumal tělesnou konstituci mrtvého. Vysoký a svalnatý, z té sorty chlapů, které by člověk nechtěl potkat venku potmě.

Dle průkazu se mrtvý jmenoval Horst Kaczmarek, zastával hodnost rottenführera SA a byl necelé dva roky členem šturmu 101 ve Weddingu.

„Kde má šturm sto jedna svůj lokál?“ zeptal se Rath a Kronberg rozpačitě pokrčil rameny, jako by mu tato mezera ve znalostech byla trapná.

„S dovolením, pane komisaři, hned támhle,“ ozval se jeden z pořádkových a ukazoval na západ. „Hostinec Bestmann. Boyenstrasse. Číslo jedenáct.“

Rath si adresu zapsal. Na Kaczmarkovo bydliště se ptát nemusel a nebylo ani nutné shánět plán města. Gartenstrasse 74. Dům se od místa nálezu těla nacházel jen co by kamenem dohodil. Poslední činžák před mohutným železničním mostem, pod nímž stáli. Bylo to dost zjevné: rottenführer Kaczmarek zemřel cestou ze své hospody kousek od svého bytu. Narazil na skupinu příslušníků komunistického podsvětí píšících hesla po zdech? Úplně tak to vypadalo, ale pokud se Rath během let u Gennata něčemu naučil, tak to bylo jedno: nevyvozovat žádné předčasné závěry!

Zatímco uvažoval nad tím, co se tu v noci mohlo odehrát, přeburácel po mostě vlak s takovým rachotem, že nebylo slyšet cokoliv jiného. Tak nahlas, že člověk neslyšel ani svoje vlastní myšlenky.

Rath si zapálil další cigaretu a rozhlédl se. Czerwinski přesunul fotoaparát a začal snímat mrtvolu, Kronberg se věnoval svým lidem. Jeden z techniků seškrábal z nápisu na zdi trochu barvy do plechové dózy, další označoval větší cákanec zaschlé barvy na zemi kousek od mrtvoly. Lange hovořil se svědkem Egerlandem. Modří postávali okolo a tvářili se důležitě. Nikde však neviděl doktora Karthause, třebaže mezi policejními auty zářil na slunci deroucím se z pokrývky mraků jeho červený horch. Karthaus býval na místě činu většinou jako jeden z prvních, třebaže musel prakticky pokaždé čekat, než mohl ohledat tělo. Nejprve museli svou práci dokončit technici zajišťující stopy, potom se fotografovala nálezová situace. Člověk doktora většinou našel, jak pokuřuje někde poblíž místa činu, když byl po prvotní obhlídce mrtvoly odsouzen k nečinnosti. Dnes ho Rath ale nikde nenacházel, neviděl ani kouřové kroužky, které jinak neomylně prozrazovaly doktorovu polohu.

Dunění na ocelovém mostě natolik zahltilo jeho smysly, že teprve teď uviděl temně černý mercedes blížící se vysokou rychlostí, který minul ostatní policejní vozy a nakonec, když už to vypadalo, že prolétne přímo řetězcem policistů, zastavil těsně před uniformami. Vlak nahoře na mostě dělal stále pekelný hluk, jinak by bylo slyšet zakvílení pneumatik mercedesu. Dvoustovka limuzína, úplně nová, jako kdyby právě vyjela z automobilky. Technici ustali v práci, Czerwinski zvedl hlavu od fotoaparátu, Lange spustil ruku se zápisníkem a také dělník z AEG Egerland, jejich doposud jediný svědek, natahoval krk, aby zjistil, kdo přijel. Z vozu vystoupili dva muži v oblecích, kteří na první pohled vypadali jako kriminalisté. Ještě než vůbec ukázali své placky, řada mužů v modrých uniformách se rozestoupila a uvolnila jim cestu k místu činu. Jeden z mužů se zastavil a mluvil s pořádkovými, zatímco ten druhý pokračoval k tělu a vyšetřujícímu komisaři. Rath měl dojem, že na tváři příchozího vidí něco jako úsměv, ale mohl se stejně tak mýlit.

„Reinholde,“ řekl, než k němu Reinhold Gräf došel, „to bylo podařené entrée.“

„Heil Hitler.“

Gräf se skutečně usmíval, dokonce i při hitlerovském pozdravu. Zdálo se, že ho nečekané setkání s dlouholetým kolegou těší. Rathova radost ze shledání se držela v úsporných mezích. Nepřinutil se Gräfovi oplatit jeho německý pozdrav, ani v nedbalé rathovské variantě.

„Dávno jsme se neviděli,“ řekl jenom.

„Je to tak,“ přisvědčil Gräf. „Ale vidím tu víc starých známých.“

Pozdravil Czerwinského a techniky kývnutím. Aspoň že nepokračoval v tom hitlerování, což neplatilo o jeho průvodci, který se právě zastavil u Langeho a dělníka z AEG a donutil je oba panáčkovat.

Několik let, vlastně celou dobu, co byl v Berlíně, vyšetřoval Rath s Reinholdem Gräfem po boku, dokud jeho kriminální sekretář před rokem nepřešel z oddělení vražd k politické policii na Prinz-Albrecht-Strasse, kde byl okamžitě povýšen na komisaře.

„Skoro bychom si mohli připít na staré časy, když jsme se tu tak hezky sešli,“ prohlásil Rath.

„Nemluvme o starých časech. Ty nové jsou důležitější.“ Rath na to nic neřekl. Věděl, že Gräf nepřešel k politickým jenom z kariérních důvodů. Jeho někdejší parťák chtěl skutečně pomáhat s budováním nového Německa. Reinhold Gräf byl ještě mladý, chyběl mu cynismus, který si muži jako Rath přinesli z války. Byl nepolepšitelným idealistou věřícím v budoucnost Německa. A hodlal ji dokonce spoluutvářet.

„Moc mužů Buddha nevyslal,“ řekl Gräf a rozhlédl se. Rath pocítil zlost. Jaksi se mu zdálo, že Gräf už ztratil právo titulovat Ernsta Gennata jeho přezdívkou. To směli jedině vyšetřovatelé vražd.

„Máme teď hodně práce,“ řekl. „Techniků a pořádkových je tu dost a dost. Už tak musíme dávat pozor, abychom se o sebe navzájem nepřerazili. A do toho přijedete ještě i vy. Je Stapo vždycky tak rychlá?“

Gräf Rathův sarkasmus přešel. „Politická vražda spadá do kompetence Tajné státní policie,“ řekl.

„My jsme sotva začali s prací a ty už mluvíš o motivu vraždy? Kdo tvrdí, že v tom je politika?“

„Když je zavražděn člen SA, je to vždycky politický čin.“

„Chlapi z SA jsou taky jenom lidi. A můžou skončit jako oběti vraždy z běžných motivů: nenávist, láska, žárlivost, chamtivost – prostě jako obvykle.“

„Chamtivost? Žárlivost?“ Gräf ukázal na heslo. „Řekl bych, že to vypadá spíš tak, že SA-mann padl do rukou bandě komunistů, a ti uskutečnili to, co chtěli napsat na zeď: smrt Hitlerofašistům.“

Tento průběh činu byl skutečně nasnadě, Ratha ale Gräfova přechytralost popuzovala.

„Copak nám Gennat nevtloukal do hlavy, že nemáme dělat ukvapené závěry?“ řekl tedy. „Že máme počkat, až budeme mít na stole všechna použitelná fakta?“

„Já už pro Gennata nepracuju.“

„To je pravda. Málem jsem na to zapomněl, když jsme se tu tak svorně sešli. Ty jsi přece politický.“

„Teď je to správně Státní policie. Zvykni si na to, že nám váš policejní prezident už neporoučí.“

„Prý vás převzala parta Bavoráků, povídá se.“

Gräf mlčel. Rath věděl, že zarytého kriminalistu Reinholda Gräfa přesvědčil k přestupu do politického resortu Rudolf Diels, který před rokem vybudoval úřad Tajné státní policie. Diels byl ovšem před několika týdny odstaven a odsunut coby vládní prezident do Kolína. Nový šéf Státní policie přišel z Mnichova a jmenoval se Reinhard Heydrich, tancoval, jak pískal šéf SS Heinrich Himmler, a přivedl si z nacistického města do Berlína celou družinu spolupracovníků.

„Tvůj kolega…,“ Rath kývl směrem ke Gräfovu průvodci, který se mezitím vmísil do výslechu svědka, „ten je taky jeden z nich?“

„Truppführer Pfeiffer není Bavor, je z Franků, což je zřejmě velký rozdíl, jak jsem slyšel.“

„Pfeiffer?“ zeptal se Rath. „Se třemi F? Jedno před ei a dvě po ei?“

Gräf jen těžko skrýval pobavený úšklebek. Evidentně také četl román o školáku Pfeifferovi.

„Truppführer ale není policejní hodnost,“ podotkl Rath.

„Ne. SS.“

Gräf víc neřekl, ale jeho úsměv zmizel. Bylo na něm vidět, že se mu poslední vývoj u Státní policie nepozdává. A že o svém novém kolegovi nechce dál mluvit.

„I kdyby byl tenhle případ sebevíc politický,“ pokračoval Rath, „tak v prvé řadě půjde o vyšetřování vraždy. A odborníci na vraždy sedí na Alexu, a ne v Prinz-Albrecht-Strasse.“

„Nezapomeň, že jsem dřív taky vyšetřoval vraždy.“

„A ta tvá fajfka se třemi F, která právě fušuje do řemesla kolegovi Langemu a ruší výslech svědka? Ta má nějaké ponětí o policejní práci?“

„Dávej pozor, co říkáš, Gereone,“ zasyčel Gräf. „SS rozumí všemu, jenom ne legraci.“ Po krátké odmlce pokračoval normální hlasitostí. „Vyvádíš, jako by ses bál, že ti ten případ vezmeme.“

„Proč byste sem jinak přijeli?“

„Protože chceme spolupracovat s kriminální policií. Jde o kooperaci.“

„Kooperace,“ řekl Rath. „Jak taková kooperace vypadá, vím ještě z doby, kdy se Státní policii říkalo politická. My odvádíme špinavou práci, můžeme si nohy ušoupat a dodáváme vám pilně materiál. A vy pak nakonec sklízíte vavříny.“

„Časy se změnily, Gereone.“

„Jo. Jenom je otázka, jestli k lepšímu.“

Někdo si významně odkašlal a Rath se otočil. Stála před ním štíhlá postava doktora Karthause. Přirozeně s cigaretou v ruce.

„Heil Hitler, pánové,“ pozdravil je soudní lékař.

„Bude zajištění stop už brzy hotové? Pomalu mi docházejí cigarety.“

„Heil Hitler, doktore,“ řekl Gräf. „Hned se o to postarám. Beztoho musím s IS mluvit o dosavadním stavu stop.“

„Dobře. Tak to udělejte a trochu u toho Kronberga popožeňte.“

Gräf přikývl a vydal se za šéfem IS, který právě spolu s jedním ze svých lidí zkoumal nedokončené heslo na zdi.

„Vždy ve střehu, tahle Státní policie,“ prohlásil Karthaus a pohled do tváře soudního lékaře Rathovi prozradil, že to není myšleno vůbec, ale vůbec ironicky.

„Taky se divím, že se o tom dozvěděli tak rychle.“

„To vás udivovat nemusí. Do Prinz-Albrecht-Strasse jsem volal já. Támhle v Ackerstrasse je telefonní budka.“

„Cože?“ Rath potřásl hlavou. „To vy jste zalarmoval Státní policii? Co vás to napadlo?“

„Někdo to udělat musel,“ pravil Karthaus netečně.

„Muži z třiapadesátého se k tomu neměli a vy jste tu zatím nebyl, komisaři. Šel jsem tedy hledat telefon sám. Tak jako tak jsem nemohl k tělu, takže jsem byl užitečný jinak.“

Rath spolkl svou zlost. Karthaus jednoznačně překročil všechny hranice, ale přesto si to s ním nechtěl rozházet. Pro kriminálního komisaře bylo krajně nemoudré rozházet si to se soudním lékařstvím. A kromě toho doktor patřil k uvědomělým občanům, kteří chtěli v novém Německu udělat kariéru.

„Kronberg vás zase nepustil k práci, doktore,“ konstatoval Rath pouze.

„Stará písnička. Zatím jsem si tělo mohl jen zběžně prohlédnout. Z třímetrové vzdálenosti.“ Karthaus zašlápl cigaretu. „Ale jak vás znám, komisaři Rathe, chcete přesto slyšet můj první úsudek, pravda?“

„Moc by mě to potěšilo. Přišel jste už na něco, co toho ubožáka mohlo tak zřídit?“

„Tupý předmět, nějaký biják nebo kyj, řekl bych.“

„Obušek?“

„Něco těžšího. Anebo tu někdo běsnil velkou silou.“ Karthaus již ze stříbrného pouzdra lovil další cigaretu značky Manoli. Rath mu úslužně připálil. „Co je ovšem zajímavé,“ hovořil dál doktor a lačně tahal z cigarety, „co mě udivuje, jsou jeho oči. V očních bulvách se vytvořilo nahromaděné krvácení, což je jasný doklad smrti udušením.“

„Mohl v boji inkasovat úder na ohryzek.“

„Snad. Pak by se ale na příslušném místě musel vytvořit hematom, a já jsem žádný neviděl. A navíc, pokud se dokonale nemýlím, přišel ten výprask teprve po jeho smrti. Všechny ty rány tomu zcela nasvědčují.“

„Cože?“

„Vzhledem k těm ošklivým zraněním, která utrpěl, ztratil překvapivě málo krve.“

„Počkejte…“ Rath zaváhal. „Vy úplně vážně tvrdíte, že tady někdo v noci mlátil do mrtvoly SA-manna, který se předtím udusil? Kdo by něco takového dělal? A proč?“

„Já nic úplně vážně netvrdím, jen jsem vám poskytl prvotní odhad, jak jste si přál.“ Doktor vypadal lehce dotčeně. „Dělejte si s ním, co chcete, komisaři. A jestli chcete znát přesnější informace, můžu vám jedině doporučit, ať si počkáte na výsledek pitvy.“

„Jistě, doktore. Dejte mi prosím vědět okamžitě, jakmile něco zjistíte.“

„Budete muset vyčkat do zítřka, obávám se.“ Karthaus ukázal na Gräfa, který se právě s Kronbergem skláněl nad nějakými dózami na sběr důkazního materiálu. „Myslím, že budete mít dostatek jiných stop, o které se zatím budete muset postarat. Pojďme tedy oba dělat svou práci. Zavolám vám, jakmile skončím s pitvou.“

S těmito slovy se soudní lékař otočil, zašlápl sotva rozkouřenou cigaretu a šel k tělu, které zatím Czerwinski vyfotografoval ze všech stran.

2

Charly míchala svou kávu a nevěděla, proč se vlastně zlobí. Když zavřela oči, byla to docela normální snídaně. Tichá hudba z rádia, šustění novinového papíru, tlumené cinkání lžičky o okraj šálku. Když oči otevřela, viděla Gereonovu prázdnou židli, studený zbytek kafe v jeho šálku, drobty na talíři. A hned vedle ranní noviny, za nimiž se opevnil Fritze a s chutí žvýkal snídani.

Věděla přece, že kriminalisté musejí vyrážet z domu i mimo svou službu, tak proč ji tedy neočekávaný telefon z prezidia pokaždé tak zabolel?

Odpověď znala a styděla se za ni. Protože Gereonovi záviděla jeho práci na oddělení vražd. Na oddělení, které bylo pro Charly dlouhé roky druhým domovem. A už nikdy nebude.

To byl jeden důvod její špatné nálady. Ten druhý byl závažnější, jelikož se zlobila sama na sebe. Na svou váhavost. Dnes ráno mu to chtěla konečně říct. Že to takhle dál nejde. Že už dávno něco podnikla a začne brzo zase chodit do práce. Už za týden. Guido všechno připravil, v jeho kanceláři bude pokračovat v referendariátu přerušeném před třemi roky.

Měla plné zuby toho být připoutána k domovu a hrát si na hospodyňku a matku, kterou prostě nebyla, cítila se doslova uvězněná. A zlobila se na své špatné svědomí, které tyto úvahy vyvolávaly. Jediná přítelkyně, jež ji v tomto ohledu chápala, byla Greta, všechny ostatní jen kroutily hlavami. Proč je prý nespokojená? Takový hodný manžel! Tak krásný byt! Tak bystrý svěřenec! Chybí už jen vlastní děti, které by všechno štěstí završily!

Takhle se na to všechny dívaly. Jenomže ona děti nechtěla. Ne teď. S Fritzem a psem už toho měla na krku i tak dost. Ano, na krku! Viseli tam jako mlýnské kameny a nedopřávali jí málem vzduch k dýchání.

Kirie se jí už poněkolikáté otřela o nohy, a dokonce už tiše kničela.

„Ten pes nevypadá, jako kdyby už byl venku,“ řekla Charly a hned toho zalitovala. Nenáviděla se za to, že si vylévá zlost na chlapci a psovi.

„Hned s ní půjdu.“

„Brašnu máš sbalenou?“

„Jasně. Už od večera.“ Fritze spustil noviny a podíval se na ni. „Tady už zase píšou o Tempelhofském poli,“ oznámil.

„Aha?“

„To bude obří senzace!“

Nemusel jí vyprávět, o co jde, Charly byla v obraze. Za dva týdny měl na Tempelhofském poli začít velký stanový tábor Hitlerjugend. Ve Fritzeho škole se zřejmě nemluvilo o ničem jiném, všichni blouznili o tom velkém dni.

„Skvěle,“ řekla Charly. „Pokud to opravdu bude taková obří senzace, tak se o tom jistě bude hodně psát v novinách.“

„Být u toho by ale bylo lepší.“

„Je to jen pro HJ. Nejdřív bys musel vstoupit do Jungvolku a to…“

„No právě. Ještě mám čas. Tábor je až za dva týdny.“

„Ty se chceš opravdu přidat k Hitlerjugend? Jen kvůli tomu, abys mohl jít na Tempelhofské pole? Uvědom si, jak je to hloupé. Chceš jim sednout na lep!“

„Ale Atze tam taky chodí,“ odmlouval jí chlapec.

„Všichni tam chodí. A není to jenom kvůli Tempelhofu. Schází se dvakrát týdně.“

Údajně už byli v Jungvolku všichni hoši z jeho třídy. Charly tomu nechtěla věřit. Vždycky údajně směly všechny ostatní děti ze třídy dělat věci, které byly Fritzemu zakázány.

„Mluvili jsme o tom už tolikrát. Nám se to nelíbí!“

„Vám?“ Chlapec zněl doopravdy ublíženě. „Tobě se to nelíbí. Gereon si o tom myslí něco úplně jinýho.“

„Gereon o tom ještě vůbec nepřemýšlel.“

„Ale přemýšlel. Říkal, že mu to připomíná skauty. Výlety a stanování a pohyb na vzduchu. A že prý je to pro kluky dobrý.“

Charly cítila, jak se v ní vzdouvá vztek. Skvělý pan Rath se zase nechal vyprovokovat k neuváženým vyjádřením. Hlavně aby se s chlapcem nemusel hádat! Výchovu mohl klidně přenechat ženě v domácnosti. Přitom Fritze potřeboval pevnou ruku den ode dne víc a víc, to Charly vycítila.

„Jenomže to není jen stanování a tak,“ řekla. „Udělají z vás malé nacisty.“

„No a? Co je na tom špatnýho?“

Charly mu neuměla odpovědět. Samozřejmě nebylo špatné být v novém Německu nacistou, bylo to naopak velmi prospěšné.

„My prostě nacisti nejsme,“ řekla nakonec. „I když to dnes spoustu věcí usnadňuje.“

„Mně je jedno, jestli ty seš nacistka nebo ne. Nebo Gereon. Proč to ale chceš zakazovat mně? Vadilo by ti, kdyby se mně zjednodušila spousta věcí?“

„Ale Fritze, o to přece nejde!“

„Tak o co jde?“

„Musíme se o tom opravdu dohadovat každý den?“

„Jo, když mi nechceš rozumně odpovědět!“

„Já prostě nechci, abys byl v Hitlerjugend, a basta!“

Tohle určitě nebyla rozumná odpověď. Jak jen Charly za takové řeči proklínala svou vlastní matku! A teď jí nenapadlo nic lepšího. Nenáviděla totiž řeči o tomto tématu. Nenáviděla, že se musí tímhle nacistickým svinstvem zaobírat ve své vlastní rodině.

Fritze na ni hleděl a třásl se bezmocným vztekem. Cítila, že se musí pekelně ovládat, aby mu z očí nevytryskly slzy.

„Víš ty vůbec, jak je to trapný?“ řekl a málem se zalykal. „Sem ve třídě jedinej, kdo tam ještě není. Jedinej! Víš, co si všechno vyslechnu?“

Odhodil noviny na talíř, vstal, popadl školní brašnu a vystřelil z místnosti.

„Friedrichu Thormanne! Okamžitě si zase sedni! Slyšíš? Okamžitě!“

Charly vyskočila ze židle a přistihla se, že hrozí ukazovákem. To však chlapec už neviděl. Cvakly dveře od bytu. Charly se podívala na svůj ukazovák, jako kdyby nebyl její. Zase se posadila a povzdechla si. Jediný ve třídě. Byla to pravda? No, i kdyby. Nesměla přece dopustit, aby z toho kluka udělali nácka jen proto, že dnes se ze všech kluků dělali malí nácci. Přece se něco, co vždycky považovala za špatné, nemůže zčista jasna stát správným.

Podívala se na Kirie. Pes ustal ve svém neklidném popocházení a pošilhával po dveřích, kterými právě zmizel Fritze. Ranní hádka s chlapcem, která se pomalu stávala pravidlem, to zvíře pokaždé vyvedla z jeho vnitřní rovnováhy.

„Všechno je v pořádku, moje milá,“ řekla Charly a pohladila Kirie po černé srsti. „Nezapomněli jsme na tebe. Panička s tebou hned půjde. A pak si uděláme hezké dopoledne. Jako vždycky.“

Ano, bylo to jako vždycky, třebaže její muži odešli z bytu dřív než jindy. Zůstala tu ona a pes. Pro Charly už to bylo téměř k nesnesení a těšila se, že se to brzy změní. Kirie nachýlila hlavu a hleděla na ni s jazykem visícím z tlamy. Koutky tlamy stažené dozadu připomínaly úsměv a Charly nemohla jinak, než se také usmát. Což jí v mžiku zlepšilo náladu.

„Pes zůstane psem,“ řekla. „Na tom nic nezmění ani nacisti. Nebo snad založili nějaký spolek už i pro tebe?“ Pes se na ni díval, jako kdyby o tom skutečně přemýšlel.

„Běda!“ Charly pohrozila prstem a pes naklonil hlavu ke straně a zase se usmíval.

Dopila zbytek kávy, pak šla do předsíně a vyhlédla krátce ze dveří na schodiště, jestli se chlapec přece jen nevrací. Nic. Fritze byl umanutý. Znovu si z hloubi duše povzdechla a sundala z věšákové stěny vodítko.

3

V hospodě bylo šero jak v uhelném sklepě. Suterén. Když Rath sestoupil ze slunečné ulice do výčepu, v první chvíli nic nerozeznával, dokonce ani zavalitou postavu hospodského, který šel napřed a odemknul jim. Vzduch byl plný pivních výparů a cigaretového kouře předchozího večera. Hospodský, kterého museli vytáhnout z postele, zapnul elektrické světlo, hrstku mdlých čtyřicetiwattových žárovek, které prostor o moc víc neprosvětlily, a postavil se za pult, jako kdyby chtěl kriminalistům načepovat pivo. Možná se Hans Bestmann jenom cítil nejjistěji na svém obvyklém místě, třebaže měl na sobě župan. Okenice nechal zavřené, zřejmě aby nevzbuzoval mylný dojem, že má Hostinec Bestmann otevřeno.

Rath uviděl za Bestmannovým levým uchem špaček tužky. Že by s ní hostinský i spával? Nebo si ji zastrčil za ucho automaticky, když vstal z postele? Majitel domovského lokálu šturmu 101 hleděl na policisty, jako kdyby od nich očekával objednávku, a Rath se opřel o pult, jako kdyby mu v tom chtěl vyhovět.

„Horst Kaczmarek,“ pronesl a pozorně hostinského sledoval.

„No?“ Bestmann zvedl obočí.

„Znáte ho?“

„Jistěže znám Katscheho. Je přece u SA, šturm sto jedna. Včera tady byl. Proč se ptáte?“

„Včera večer?“

„Jo. Trochu se to protáhlo. Stává se to celkem často.“

„Všiml jste si něčeho nápadného?“

„Čeho?“ Hospodského pohled nejistě přelétl z Ratha ke Gräfovi, který doposud nepromluvil. Jeho úplně nová, lesklá kovová placka s vyraženým nápisem GEHEIME STAATSPOLIZEI udělala mnohem větší dojem než Rathův ošoupaný odznak kriminální policie.

„Dostal se snad pan Kaczmarek s někým do sporu?“ ptal se dál Rath.

„Ne, to jistě ne. S Katschem si nikdo nic nezačíná, to se člověk radši rychle sám uklidní.“ Bestmann se zasmál. Pod chatrným županem se mu zatřáslo tučné panděro.

„A včera večer? Musel se někdo rychle uklidňovat?“

„Já nechápu, kam míříte.“

„To ani vědět nemusíte,“ řekl Gräf. „Vy jenom musíte odpovídat na naše otázky.“

Rath nepracoval s Reinholdem Gräfem už víc než rok, ale stále byli sehraní, jako kdyby žádná pauza neexistovala. A že byl nyní Gräf státní policista, se jevilo jako výhoda, pokud bylo nutné poněkud zastrašit neochotné svědky. Bylo dokonale patrné, jak Bestmannovi spadlo srdce do kalhot, ačkoliv ho Gräf oslovil docela vlídným hlasem.

„Samozřejmě, jistě,“ řekl hostinský. Chybělo už jenom, aby zasalutoval a srazil paty.

„Takže?“ zeptal se Rath. „Dělo se včera večer něco zvláštního?“

„Nic, o čem bych věděl. Všichni kamarádi byli v nejlepší náladě. Něco slavili.“

„Co slavili?“

„Netuším. Já jsem jen hospodskej. Na to se musíte zeptat sturmführera. Katsche už si to ale pěkně šněroval, když odcházel.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Snad kolem druhý… Byl jeden z posledních.“ Rath si v poklidu zapsal udaný čas. Jeho mlčení hospodského zjevně znervózňovalo.

„Tak co se děje?“ zeptal se Bestmann. „Katsche něco provedl?“

„Co by měl provádět? SA-mann přece není zločinec,“ řekl Rath.

„Jistěže ne. Jen jsem si říkal, když se na něj vyptávají fíz… Když se na něj ptá policie.“

„Pokud je nutné stíhat černé ovce uvnitř SA,“ pronesl Gräf, „je to záležitost pro polní myslivce SA, a ne pro policii.“

„To já přece vím, to vím.“ Bestmann máchl rukou.

„Ale proč jste teda přišli? Nesmím to vědět?“

Gräf se podíval na Ratha a Rath přikývl. „Rottenführer Kaczmarek,“ oznámil komisař Státní policie, „je mrtvý.“

Bestmann vytřeštil oči. „Je mrtvej?“ Tato novinka ho skutečně překvapila.

„Vzpomínáte si na okamžik, kdy rottenführer Kaczmarek odcházel?“ zeptal se Gräf. „Bylo vám něco nápadné? Byli v lokále hosté, kteří sem jindy nechodí? Mohl Kaczmarka někdo sledovat?“

„Ne, Katsche odcházel domů většinou sám. Včera taky. Neměl to daleko.“

„A venku na ulici? Nešel za ním někdo?“

Bestmann se drbal na hlavě. „Co já vím. Odsud nevidím, co se děje venku. Ty doby, kdy se člověk každej večer třásl, že mu rudí rozmlátí podnik na třísky, jsou díkybohu pryč, takže už neběhám co pět minut ke dveřím, abych očíhnul, jestli se tam něco nechystá.“

Rath si vzal slovo. „Kde rottenführer Kaczmarek seděl?“ zeptal se a hospodského podrážděný pohled přeskočil zpět na něho.

Bestmann ukázal na stůl pod oknem. „Naposled tady.“

„A s kým?“

„To se musím zamyslet. Nikdo cizí to určitě nebyl.“ Krabatil čelo. Myšlení ho zjevně doopravdy namáhalo.

„Sturmführer už byl, myslím, pryč,“ prohlásil nakonec, „ale Möller a Landvogt tu ještě byli. A Peters.“

Rath vytrhl ze zápisníku prázdnou stránku. „Napište mi ta jména, prosím.“

Bestmann úslužně přikývl. Vzal tužku umístěnou za levým uchem, olízl hrot a začal psát. Vypadal u toho, jako kdyby sčítal pěkně mastný účet, vzhledem k tomu, jak krčil čelo. Rath se rozhlížel po hospodě, jeho oči už přivykly nedostatku světla. Výčep měl půdorys velkého L a byl prostornější, než by člověk zvenčí hádal. Osm stolů, dva z nich nejméně pro deset dvanáct osob. Židle byly na stolech, ale podlaha se dosud nemyla. Podrážky se při každém kroku lepily k podlaze. Dveře vedle pultu vedly někam dozadu. Na stěně břidlicová tabule se včerejší nabídkou: Gulášová polévka 30 Pf.

Rath sledoval Gräfa, jehož pohled také propátrával lokál, a říkal si, do jaké míry může bývalému kolegovi důvěřovat. Státní policie, to nebyl prostě jen jiný policejní úřad. Političtí se svou posedlostí všechno kontrolovat byli nepřáteli každého kriminalisty. Tak tomu bývalo vždycky. Právě proto nemohl Reinholdu Gräfovi jeho přechod odpustit. Jejich přátelství se však rozpadlo už předtím, a tak Rath při všem zklamání pocítil také úlevu, když se jeho bývalý kriminální sekretář rozhodl v neprospěch oddělení vražd pro politickou policii.

A přesto teď pracovali zase společně. Až na to, že kriminální sekretář byl nyní komisařem Státní policie a nenechal si už nic nařizovat. Dřív mohl Gräfa jednoduše poslat pryč, když se mu jeho přítomnost zrovna nehodila do krámu, ale nyní ho měl na krku. Aspoň že se zbavil toho hejska z SS, ten zbyl na Andrease Langeho. Rath společně s Gräfem sledoval pravděpodobně poslední cestu Horsta Kaczmarka krok za krokem až do kmenového lokálu jeho šturmu. Oči měli otevřené a téměř nepromluvili.

Nic zvláštního cestou nezaznamenali. Vedle železničního mostu začaly výkopy pro nový most městské dráhy, jinak cesta vedla kolem hřbitovů a průmyslových areálů. Všechno nasvědčovalo tomu, že rottenführer Kaczmarek cestou z hospody a od kumpánů přistihl skupinu komunistů při čmárání politických hesel a zaplatil za to životem.

Kaczmarkův domovský lokál našli zamčený a museli hospodského vyzvonit z postele. Hans Bestmann bydlel hned nad svou hospodou a mžoural na časnou návštěvu ospalýma očima, dokud ho neprobudil pohled na Gräfův odznak.

„Tohle jsou všichni,“ řekl a zastrčil pahýl tužky zpátky za ucho. Rath si přečetl čtyři jména na listu papíru, který mu hospodský vracel.

„Adresy nemáte?“

„Jsem snad adresář? Jsou to všechno chlapi ze šturmu sto jedna.“

„Tady v domovském lokále bude jistě nějaká kartotéka…“

Bestmann pokrčil rameny. „Já nevím. Já jsem jen hospodskej.“

„Kam vedou ty dveře?“ zeptal se Rath a ukázal na velké lítací dveře vedle pultu.

Bestmann se zatvářil vylekaněji, než by se člověk na takovou otázku měl tvářit.

„Dozadu.“

„Neříkejte?“

„Kuchyň. Záchody a tak.“

„A tak?“

Než mohl hospodský něco namítnout, Rath dveře otevřel a ocitl se v dlouhé, úzké chodbě, na jejímž konci čekaly další dveře, pevné, ocelové, nad nimiž skutečně visela cedulka označující toalety. Vlevo vedly další lítací dveře do kuchyně. Ratha však víc zajímaly dveře napravo, obyčejné dřevěné dveře, na nichž stálo PRIVAT.

„Tam nemůžete,“ slyšel volat Bestmanna, ale to už mačkal kliku. Dveře se s tichým vrznutím otevřely.

„Proč ne?“

„To je kancelář sturmführera.“

„Přesně tu přece hledám,“ řekl Rath a vstoupil do místnosti.

Zde se zřejmě větralo ještě méně než ve výčepu. Přivítal ho pach zažraného cigaretového kouře. Kancelář byla poměrně prostorná a dominoval jí masivní psací stůl, na němž stály dva černé telefonní přístroje, za ním velká polstrovaná kancelářská židle, před ním tři dřevěné židle, které z tohoto srovnání vycházely podstatně skromněji. U stěn police, skříně na spisy a velká skříňová zbrojnice. Kupodivu se tam nacházelo jen málo nacistických propriet, pouze standarta šturmu 101 opřená o stěnu vedle zbraňové skříně a osamocená Hitlerova fotografie na zdi. Šéf SA Röhm chyběl. Rovněž velitel berlínských SA Karl Ernst. Buďto se šturm 101 o své vůdce nezajímal, nebo měly SA ve Weddingu problémy s drby, které o těchto mužích kolovaly – že jsou z druhého břehu. Že se obklopují mladými švarnými SA-manny nejen z politických důvodů.

Od dveří slyšel Bestmannovo funění. Za tlustým hospodským se ve dveřích zjevil Gräf, v očích jistou nelibost, ale to Ratha netrápilo. Šel ke kartotéce, našel zásuvku s popiskem Me-Ri a otevřel ji.

„No vidíte, pane Bestmanne,“ řekl. „Ani nemusíme kvůli adresám obtěžovat vašeho sturmführera.“

Rath listoval kartami. Möller, Landvogt, Peters a čtvrtý muž jménem Reimann, všichni v jedné zásuvce. Jak praktické. Když už byl u toho, otevřel i zásuvku výš a vylovil si z registru složku Kaczmarek.

„Tam si nemůžete nic jen tak brát,“ protestoval Bestmann.

„Ovšemže můžu. Jsem policista.“

„Ale…“

„Myslím, že vy jste jen hospodský,“ utrhl se na něj Rath. „Co byste řekl tomu, že vy budete dělat svou práci a já zase tu svoji?“

„Nemáme ještě ani otevřeno,“ reptal hospodský.

„Možná můžete kolegovi Gräfovi a mně udělat kávu. Co myslíte?“

Bestmann se ohlédl na Gräfa, a když ten nic neřekl, zalezl naproti do kuchyně, odkud se po chvilce ozvalo napouštění vody do plechové konvice.

Gräf stál se založenýma rukama ve dveřích. „Gereone, můžeš mi prozradit, co má tohle znamenat?“ zeptal se.

Rath zvedl záznamy z kartotéky. „Opatřil jsem si adresy svědků,“ řekl.

„Tohle je kancelář šturmu SA. Sem se nemůžeš beze všeho vloupat.“

„Bylo otevřeno.“

„Nech těch šaškáren. Víš dobře, jak to myslím. A ještě bez rozhodnutí soudu.“

„Díky národní revoluci už nic takového nepotřebujeme.“

„Víš, jak jsou SA na tyhle věci háklivé.“

„Hledáme vraha jednoho SA-manna. Provedl jsem rešerši domnělých svědků, to je všechno.“

Gräf zakoulel očima. Nic už ale neřekl a s posledním povzdechem opustil kancelář. Rath si zapisoval adresy, když vtom se zarazil. Datum vstupu. Pátek, 5. srpna 1932. Žádné mimořádné datum, to ne. Ale všech pět SA-mannů, kteří včera večer seděli v hospodě u jednoho stolu, vystoupilo do úderných oddílů NSDAP téhož dne.

Rath si poznamenal i datum a vrátil karty na místo. Vedle začala hvízdat konvice. Rath odešel z kanceláře a nahlédl do kuchyně.

„Všechno na svém místě, pane Bestmanne, sturmführer nic nepozná.“

Hospodský přikývl. „Kafe hned bude,“ oznámil.

„Dobře. Nalijte šálek kolegu Gräfovi, já si ještě musím odskočit.“

Ocelové dveře pod cedulkou označující toalety vedly na úzký dvorek. Vedle dveří na záchody na protější straně dvora viselo na stěně umyvadlo. Hosté pivnice Bestmann si museli mýt ruce pod širým nebem.

Na záchodech – dřevěná kabina, vykachlíkovaný žlab na močení, k němuž se vešli nanejvýš čtyři muži najednou – to bestiálně páchlo. Rath se snažil nedýchat, když stál u žlabu. A byl naprosto šťastný, že se umyvadlo nachází na čerstvém vzduchu.

Když si myl ruce, zkoumal pohledem dvůr, který byl na této straně asi osm metrů široký a otevíral se až o kus dál, šlo spíš o takový nepřehledný kout mezi hospodou a sousedním domem. Zhruba uprostřed byla do dlažby zapuštěna odtoková vpust na dešťovou vodu, ale v Rathovi vyvolával pohled na kovovou mřížku temné vzpomínky. Výstřel, rozšklebená rána, neživé tělo. A krev odtékající do kanálku. Bylo to pět let, ale z hlubin podvědomí se stále draly výjevy, zrovna minulou noc se mu o tom zdálo, o mrtvole, kterou musel zahrabávat. A tak si i v tuto chvíli myslel, že se mu to jenom zdá, když uviděl zaschlou rezavě hnědou stružku, která se mezi dlažebními kameny klikatila ke vpusti. Jenomže to nebyl žádný klam, ta stopa sice byla vybledlá, ale stále dobře patrná. Rath si dřepl a sáhl do ní prstem. Když podržel špičku prstu pod tekoucí vodou, zazářilo to na bílém emailu umyvadla krvavě rudě.

Vrátil se do hospody a našel Gräfa spolu s hospodským ve výčepu. Bestmann uklidil malý stůl pro čtyři a postavil na něj kávovou konvici a tři šálky. Myslel dokonce i na cukr a mléko.

Gräf měl otevřený zápisník.

„Byly v poslední době potíže s komunisty?“ zaslechl Rath kolegovu otázku a teď už ho skutečně začínalo štvát, že dnes nemůže pracovat sám.

„Tady máme pořád potíže s komunistama,“ řekl Bestmann, který byl zřejmě rád, že se konečně může pohybovat v dobře známém terénu. „Vždycky jsme měli. Hlavně nevěřte, že v Berlíně už nejsou žádní komouši. Boj pokračuje!“

Rath už už čekal, že hospodský zvedne napnutou pravici v hitlerovském pozdravu, ale nakonec zůstalo jen u cuknutí ramene.

„Kdybyste mi mohl posloužit nějakými jmény, pane Bestmanne,“ řekl Gräf, „tak byste nám velmi pomohl.“ Posunul svůj zápisník přes stůl a hospodský zase sáhl po tužce za uchem.

Rath se k nim neposadil. Napil se kávy vestoje. Bez mléka, bez cukru.

„Promiňte, že vás musím zase vyrušit, pane Bestmanne,“ řekl, když hospodský napsal několik jmen – tentokrát s adresami –, „ale máte na dvoře krev.“

Bestmann vzhlédl.

„Cože?“ zeptal se, ale bylo na něm znát, že Rathovi rozuměl velmi dobře a že ještě lépe ví, o co se jedná.

„Krev. Někdo spláchl do kanálu krev. Tam u vašeho umyvadla. Opravdu se včera nestalo nic zvláštního?“

„Tak to bude z řeznictví,“ řekl Bestmann potom.

„Z jakého řeznictví?“

„Řeznictví Thönissen. Vedle. Ty dveře vedle mých záchodů jsou jejich zadní vchod. Dvůr používáme oba.“ Hospodský ukázal na volnou židli. „Však se posaďte, komisaři, a dejte si v klidu kafe.“

„Musím se na to podívat blíž,“ řekl Rath.

Nacházel se ještě v chodbě vedoucí na dvůr, když tu za sebou uslyšel nepříjemné zaskřípění odsouvané židle. Sice to neviděl, ale o to líp si uměl představit, jak hospodský vstává tak rychle, jak mu to jeho postava a hmotnost dovolily.

Vedle dveří na záchody, z druhé strany umyvadla, se nacházely druhé dveře, kterým Rath prve nevěnoval pozornost a na nichž přísným lomeným písmem stálo VSTUP ZAKÁZÁN.

„Ty vedou do řeznictví?“ zeptal se Rath, a hospodský, který se mezitím dovalil za ním, přikývl. „Skoro bych myslel, že je za nimi trafostanice nebo hladový lev, podle toho jak je ta cedule výhrůžná.“

„To proto, aby si nikdo nepopletl dveře,“ řekl Bestmann. „Moji hosti bývají často hezky… rozjaření, když chodí na záchod.“

Rath pokýval hlavou, jako kdyby všechno chápal. „Ale ta krev,“ řekl a ukázal na blednoucí stopu na zemi, „odtekla do kanálu evidentně z tohohle směru. Ne z řeznictví.“ Hospodský pokrčil rameny. „Co já vím,“ řekl. „Netuším, co tady včera na dvoře dělali.“

Rathův pohled zalétl k velké plechové popelnici stojící u zdi o kus dál. Když hostinský odpovídal, jeho oči tím směrem zatěkaly.

Čím víc se k popelnici blížil, tím pronikavější byl zápach zkaženého masa a krve. Když Rath zvedl víko, vnesl se do vzduchu černý roj much a odhalil pohled na jakousi neurčitou, krvavě se lesknoucí hmotu.

„Sdílíte s řeznictvím i popelnice?“

„Vyjde to levněji. Beru od nich maso. A jejich lidi ke mně chodí na pivo. Jenom SA by mě neuživily.“

„Co je to v té popelnici za svinstvo?“ zeptal se Rath a zhnuseně se odvrátil.

Hospodský pokrčil rameny. „Odpad ze zabíjačky, řekl bych podle toho smradu.“

„Vždycky jsem si myslel, že odpad ze zabíjačky jde do klobás.“

„A co nemůže jít ani do klobás… Jak to mám vědět? Já nejsem řezník. Prostě všechno se tam nacpat nemůže.“

„Oni někdy zabíjí sami?“

„Někdy. Většinu ale vozí z jatek.“

„A včera? Zabíjelo se tady?“

„Možný to je. Proč to vlastně chcete vědět?“

Ano, proč vlastně? Protože si Rath nebyl jistý, jestli to, co na dvorku za domovským lokálem SA odteklo do kanálu, byla skutečně zvířecí krev. Zadržel dech a odvážil se nahlédnout do popelnice podruhé. Nahoře na odpadu ležely neidentifikovatelné krvavé cáry, nedalo se poznat, jestli pocházejí z člověka nebo ze zvířete. A uprostřed, uviděl to teprve teď, když vzlétly poslední mouchy, úplně nahoře na krvavém mase trůnila oční bulva. Rath se necítil dobře, když se na něj ta krvavá míchanice zvědavě dívala.

Všechno se tam nacpat nemůže.

Třebaže hospodskému ohledně odpadu ze zabíjačky věřil, potlačoval Rath nutkání zvracet, které ho plnou silou zachvátilo. Pustil víko s rachotem zpět na popelnici.

4

Páchly tam staré ponožky a zažraný mužský pot. Andreas Lange zadržel dech, překročil několik hromad nepořádku a šatstva a otevřel okno. Nevzpomínal si, že by kdy vstoupil do tak zaneřáděného staromládeneckého doupěte, jaké obýval Horst Kaczmarek, a to už za sedm let policejní služby viděl mnoho cizích bytů zevnitř. Po zemi se válelo poházené oblečení, nedalo se určit, zda špinavé, nebo čisté. U postele ležely lahve od piva a hromádka časopisů, na stole další lahve, přetékající popelník, zmuchlaný papírový pytlík s potiskem A jako Aschinger, vedle něj tukem nasáklý papírový tácek od klobásy se zaschnutým kydancem hořčice. Když se Lange přiblížil ke stolu, rozbzučely se mouchy.

Otevřel jeden z ohmataných časopisů ležících vedle postele. Nebezpečí velkoměsta nazýval se magazín, který nanejvýš otevřeně popisoval, co všechno se může přihodit děvčeti z provincie, když ve velkém městě natrefí na nesprávné muže. Lange sešit prolistoval. Na několika stránkách se tam sešla celá řádka sexuálních praktik. Ostatní sešity, některé z nich ještě ohmatanější, obsahovaly podobně nechutné věci, většinou sadistického ražení.

Nic homosexuálního, ovšem zakázané to bylo stejně. Za pornografii tohoto druhu si mohlo vzít mravnostní oddělení člověka pěkně do parády, ani to nemusel být stopětasedmdesátník.

„Co tady vůbec hledáme?“ zeptal se Pfeiffer ode dveří. SS-mann ze Státní policie zůstal stát ve dveřích stejně jako bytná, která odemkla pokoj svého nájemníka jen velmi neochotně.

Lange se snažil skrývat zlost. Pfeiffer se po celou dobu, kdy ho doprovázel, zatím ještě ani jednou nezachoval jako policista a také tato otázka by se dala očekávat spíš od nespolupracujícího svědka. Otázka, kterou Lange čekal spíš od Irmy Höhfeldové, která byla vzpurná od první chvíle, kdy u ní zazvonili a začali se ptát na jejího nájemníka Horsta Kaczmarka. Proti SA-mannům smí prý vést vyšetřování jedině Sbor polních myslivců, Feldjägerkorps, prohlašovala a Lange se podivil, jak dobře je v tomto směru bytná informována. Dojem na ni neudělala dokonce ani placka Tajné státní policie a přestala se ježit teprve v okamžiku, když se dozvěděla, že SA-mann Kaczmarek není předmětem vyšetřování, nýbrž naopak obětí trestného činu.

„Zabili ho?“

Langeho odpovědí bylo přikývnutí.

„Ty rudý svině! Postřílet by je měli, bez milosti!“

Langeho drastický způsob vyjadřování té staré dámy poněkud překvapil.

„Mluvíte teď o někom konkrétním?“

„O komunistech mluvím. Ta rudá sebranka! Pobíhá jich tu pořád dost a dost. Všichni patří postavit ke zdi!“ Ostatní rutinní otázky zodpověděla všechny tak vstřícně, jak se dalo očekávat od staré dámy. Zda si v posledních dnech všimla ohledně svého nájemníka něčeho nápadného? Ne. Zda chodíval ze svého domovského lokálu často pozdě? Ano, často. Kdy obyčejně? Asi v jednu. Zda se nedivila, když se včera v noci nevrátil domů. To se stávalo často, takže si s tím nelámala hlavu. „Mají s SA pořád nějaké akce, někdy i v noci, někdy i mimo město, to pan Kaczmarek občas býval pryč i několik dní.“

O tom, co se v noci odehrálo před domovními dveřmi, také nic nezaznamenala. „Vlaky jezdí celou noc. Je to takovej rachot, že by venku mohli střílet a nikdo by to neslyšel.“

„Jak při tom hluku můžete vůbec spát?“

„Zvyk. A vata do uší.“

Langeho vizitku – „Kdybyste si ještě na něco vzpomněla!“ – bytná přijala s přátelským úsměvem. Teprve, když se zeptal na Kaczmarkův pokoj a ona si uvědomila, že se policie ještě nehodlá rozloučit, její podrážděnost se vrátila. Lange musel vynaložit veškerou svou výřečnost, aby Irma Höhfeldová nakonec vzala svazek klíčů a zavedla je do pokoje mrtvého muže.

Teď byli tedy konečně u cíle a Pfeiffer neměl na práci nic lepšího než klást blbé otázky: „Co tady vůbec hledáme?“

Irma Höhfeldová, které bylo nájemníkovo špinavé prádlo zřejmě ještě nepříjemnější než špinavé sešity, se tvářila, jako by jí státní policista mluvil z duše.

„Co tady hledáme, kolego,“ řekl Lange a zamával jedním z pornografických sešitů, „vám povím teprve, až to najdeme.“

Pfeiffer se nafoukl. „Smím vám připomenout, že tady vyšetřujeme vraždu? Že se nacházíme v bytě oběti?“

„To mi připomínat nemusíte. Jako vyšetřovatel vražd pracuji už pět let.“ Lange hleděl na Pfeiffera, ale ten se jeho pohledu vyhnul. „A proto vím, že je nutné dbát na jakoukoliv sebemenší nesrovnalost. Každá z nich může s tou vraždou nějak souviset.“

Odložil sešit zpět na hromádku a začal prohledávat zásuvky. Pfeiffer konečně také vstoupil do místnosti, ale stále působil nerozhodně ohledně toho, co je třeba dělat a zda se má na prohledávání pokoje vůbec podílet.

Divný chlápek, říkal si Lange. Jenže patřil k SS, člověk se musel mít na pozoru. Nebylo úplně případné nazvat Pfeifferovy rysy zženštilými. Když se nad tím Lange zamyslel líp, musel konstatovat, že Hubert Pfeiffer vypadá jako žena, která vypadá jako muž.

Troppföhrer Pfeiffer, špitl prve komisař Rath během jedné klidné minuty, fajfka s třema F. Což ovšem komisaři nebránilo v tom, aby ho vyslal na cestu právě s touto fajfkou.

„Lange, vy s kolegou Pfeifferem navštívíte byt oběti,“ řekl Rath hlasitě a vojensky rázně, jak ovšem své rozkazy nikdy neudílel. „Na tomto případu spolupracujeme s Tajnou státní policií.“

A Lange okamžitě věděl, že to nemohl být Rathův nápad, nýbrž že Reinhold Gräf nenechal svému bývalému šéfovi žádnou jinou možnost. Tajná státní policie tahala v novém Německu za delší konec a totéž platilo i pro Reinholda Gräfa, který ve službě u politických dokonce povýšil na komisaře. Andreas Lange těmto svodům odolal a po čtyřech měsících strávených na pozici komisaře čekatele u politických se zase vrátil na Gennatovo oddělení vražd.

Doposud Pfeiffer, s výjimkou nevydařeného vstupu, kterým narušil výslech svědka Egerlanda, nijak moc nepřekážel. Langemu zcela vyhovovalo, že tam jen tak pitomě postává. Fajfka s třema F nebyl ani vycvičeným policistou: truppführer SS bez veškeré příslušné kvalifikace přeložený spolu se svými kumpány z Mnichova do Berlína, aby od základu změnili pruskou Tajnou státní policii k Himmlerovu obrazu.

Lange se pečlivě vyhýbal tomu, aby dal Pfeifferovi jakékoliv instrukce, jednoduše ho ignoroval a pokračoval v prohledávání Kaczmarkových zásuvek, prohraboval se spodním prádlem a ponožkami, papíry, sbírkou fotografií zachycujících mrtvého v kruhu jeho kolegů z SA a malou sbírkou zabijáků a boxerů. Potom se pustil do šatní skříně, podivil se drahému večernímu obleku a sněhobílé košili, které tam visely pečlivě vyvěšené na ramínku oddělené dlouhým zimníkem od ostatního, spíše obyčejného šatstva, převážně plátěných košil a manšestrových kalhot. Police na prádlo byly prakticky prázdné, zbytek Kaczmarkova šatníku se povaloval rovnoměrně rozprostřen po celém pokoji na podlaze, na židlích a na posteli.

Lange našel ještě pár naleštěných bot a potom, na dně skříně, černé lakýrky, které se perfektně hodily k večernímu obleku.

„Chodil pan Kaczmarek do opery?“ zeptal se Lange bytné, která dál stála u dveří a kriticky sledovala jeho počínání.

„Neumím si představit, že by se mu něco takovýho líbilo. Rádio u nás v jídelně dával nahlas jenom tehdy, když dávali pochodovou hudbu. A samozřejmě,“ pospíšila si dodat, „když mluvil Vůdce.“

„O jakých příležitostech tedy váš nájemník nosil ten večerní oblek?“ Lange pozvedl černé lakýrky a ukázal na luxusní oblek ve skříni.

Pokrčila rameny.

„Nikdy jste ho v tom neviděla?“

„Ale ano. Poměrně často.“

„A nevíte, kvůli komu se vždycky tak hodil do gala?“

„Asi vyrážel za zábavou.“

Lange postavil lakýrky na místo a zarazil se. Jako by dno šatní skříně tak docela nesedělo, jedno prkno se o kousek posunulo. Chtěl ho zasunout na správné místo a najednou mu zůstalo v ruce. Pod dnem skříně se nacházela dutina, v níž se cosi kovově zalesklo. Lange vytáhl z výřezů další prkno, pak ještě jedno a měl pocit, že se mu to zdá. Ve dvojitém dnu šatníku Horsta Kaczmarka ležel mauser ze světové války a moderní Walther PPK včetně značné zásoby střeliva, což ovšem Langeho u SA-manna nijak zvlášť neudivovalo. Co ovšem vůbec nezapadalo do obrazu Horsta Kaczmarka, který si o něm doposud udělal, a co ho znepokojovalo ještě víc než ten večerní oblek, byly pečlivě poskládané svazky papírků, které tajná přihrádka rovněž odhalila.

Přísně z nich hleděl Werner von Siemens v mnohonásobném provedení a Andreas Lange tiše hvízdl: načervenale hnědé dvacetimarkovky hezky stažené páskou. Trochu použité, ale nepochybně pravé. Lange ty balíčky odhadl na nejméně deset tisíc marek, hezký balík peněz na prostého rottenführera SA.

5

Právě přemýšlela nad tím, že si přečte ještě poslední kapitolu a potom navštíví Guida v nové kanceláři, když tu začal zvonit telefon. Charly odložila knihu, román od Irmgard Keunové, jednu z těch knih, které už nebyly v žádné veřejné knihovně, protože se nehodily do nových časů, a kterých si Charly cenila o to víc, protože evokovaly staré časy. Časy, jimž se dnes opovržlivě říkalo doba systému a které Charly připadaly o dost modernější než ty nynější, v nichž se tolik zdůrazňovalo to nové a nový počátek. Šla k příborníku a zvedla sluchátko.

Charly občas mívala dojem, že dokáže poznat už podle zvonění telefonu, že jí volá Greta Overbecková. Rozhodně ji ani tentokrát vůbec neudivilo, když uslyšela hlas své kamarádky. Greta šla rovnou k tématu, zdvořilostní fráze nebyly její parketou.

„Právě tady byla nějaká mladá dáma a ptala se po tobě.“

„Ta asi žije na Měsíci, ne? Vždyť ve Spenerstrasse nebydlím už půl věčnosti.“

„Co já vím, kde vzala adresu. Zdálo se ale, že tě zná. Dívala se na mě trochu vyjeveně, když jsem jí otevřela, a ptala se na Charlotte Ritterovou. Neví ani to, že se teď jmenuješ Rathová.“

„Řekla ti, jak se jmenuje?“

„Ne. Vůbec toho moc nenamluvila. Zamlklá, ale pomalejší rozhodně nebude, tak bych ji popsala. Dvacet, pětadvacet, rezavé vlasy, štíhlá, drzý obličej.“

„Hm,“ Charly se zamyslela. „Vůbec netuším, kdo by to mohl být. Co chtěla?“

„To mi neřekla. Ale chtěla tvou novou adresu.“

„Tu jsi jí doufám nedala.“

„Samozřejmě že ne. Uhlandstrasse tři.“

„Cože?“

„Právě vyšla z domu. I taxíkem jí to potrvá nejmíň deset minut, ale ona vypadala, že spíš pojede městskou. Nebo dokonce půjde pěšky. Každopádně máš dost času na to, aby sis našla hezké místečko na naší hotelové zahrádce.“

Charly pochopila a mimoděk se usmála. „V tobě jsme opravdu ztratili nadanou detektivku.“

„Pěkně děkuju. To by nebyla práce pro mě. Ještě bych udělala nějakou hloupost a vzala si policajta.“

„Jako kdyby hrozilo, že ty se vůbec někdy vdáš.“

„Kdo ví? Kdo může znát ženskou duši? Já tu svou tedy neznám. Na tyhle řeči ale není čas. Hoď sebou! Jsem zvědavá, musíš mi pak hned zavolat.“

S tím Greta zavěsila.

Charly se krátce zamyslela, pak na sebe hodila lehký plášť, vzala Kirie na vodítko a sešla po schodech. Uhlandstrasse 3, to bylo hned za rohem, jenom na Steinplatz a kolem domu, v němž kdysi bydlel Bernhard Weiss, její bývalý šéf. Bývalý viceprezident berlínské policie stačil v březnu třicet tři uprchnout na poslední chvíli, než do jeho bytu vpadly SA.

Na terase Penzionu na Steinplatzu – který byl ve skutečnosti hotelem, a nikoliv nejlevnějším – již Charly strávila nejedno odpoledne, většinou společně s Gretou. Její kamarádka, s níž dlouhá léta bydlela v Moabitu, neměla Charlyin nový byt v Carmerstrasse ráda, a tak chodívaly na kávu většinou do blízkého Penzionu, kde sedávaly nejčastěji na zahrádce táhnoucí se před průčelím hotelu ze Steinplatzu až do Uhlandstrasse. Touto dobou tam bylo spíše prázdno, Charly si mohla vybrat stůl. Našla si místo až na konci řad stolků, šikmo naproti domu číslo 3, navlékla vodítko na nohu od židle.

Číšník nebyl dvakrát nadšený z dlouhé cesty, kterou byl kvůli její volbě místa nucen podniknout, ale bez poznámek jí přinesl sklenici vody, kávu a aktuální Tageblatt.

Charly byla s novinami rychle hotová. Četba novin ji v těchto časech už nebavila. Vossische, její noviny už odmala, přestaly vycházet před několika týdny – po 230 letech –, a dokonce i kdysi liberální listy jako byl Berliner Tageblatt, nepsaly o moc jinak než nacistické plátky. Měla si vzít radši knihu, ale na tu ve spěchu zapomněla. Nadále si však držela Tageblatt před obličejem a vykukovala přes horní okraj, aby měla přehled o druhé straně ulice. Před domem číslo 3 se zatím nic ani nešustlo.

Zdálo se, že ta neznámá nechce vyhazovat peníze za taxi a přijede městskou drahou.

Zbytek kávy v konvičce již dávno vychladl, když se konečně objevil někdo, kdo odpovídal popisu. Mladá žena s rezavými vlasy. Ještě deset minut a Charly by přestala věřit, že Gretin plán vyjde, zaplatila by a šla. Takto si ale objednala ještě sklenici selterské vody a sledovala vchod domu naproti.

Rusovláska přicházela po opačné straně ulice, podívala se letmo směrem k zahrádce před hotelem, ale Charly se skrývala za novinami. Nyní ta cizinka stála před vstupními dveřmi čísla tři. Velkopanský dům. Žádné jmenovky u schodiště, tady se člověk musel zeptat vrátného. Přesně jako v domě Rathových z druhé strany dvora. Charly si na tu nóbl adresu, na níž teď bydlela, ještě stále nezvykla.

Greta tu ženu popsala dobře. Její rezavé vlasy svítily i ve stínu domů na Uhlandstrasse. Charly si nestačila pořádně prohlédnout její obličej a nyní ta neznámá stála zády, protože couvla několik kroků od domu a prohlížela si jeho průčelí. Jako kdyby nemohla uvěřit, že někdo jako Charlotte Rathová, rozená Ritterová, bydlí v takovémto domě.

Charly se něco na té dívce zdálo matně povědomé, snad její pohyby, snad způsob, jak zaklonila hlavu, ale přesto stále neměla nejmenší tušení, o koho se může jednat. A čím víc o tom přemýšlela, tím méně jí to chtělo docvaknout.

Pes na tom však byl přesně opačně. Charly nevěděla, jestli se přes šířku Uhlandstrasse mohl přenést pach té ženy, ale Kirie každopádně začala nadšeně vrtět ocasem, přešlapovala na místě a chystala se vystartovat na ulici. A pak převrhla židli, k níž ji Charly uvázala, přeskočila nízkou zídku oddělující zahrádku od chodníku a přeběhla přes ulici. Rusovláska se ohlédla, protože slyšela poštěkávání přibíhajícího psa, který za sebou vlekl vodítko. A ve chvíli, kdy se otočila, věděla už i Charly, odkud tu dívku zná.

„Alex?“ zavolala, mnohem hlasitěji než vlastně chtěla. Alexandra Reinholdová, která právě snášela bouřlivé psí přivítání, zvedla hlavu a vytřeštila oči. Když spatřila Charly, přitiskla si okamžitě ukazovák na rty a Charly se o to víc zastyděla, že si neodpustila to hlasité zvolání. Na terase sedělo snad jen pět lidí, ovšem jejich pozornost zcela upoutala.

6

Nové sídlo Tajné státní policie skutečně mělo něco do sebe. Třebaže budova nedosahovala rozměrů obrovského rudého cihlového hradu na Alexanderplatzu, v němž sídlilo policejní prezidium, její průčelí nevyvolávalo o nic menší bázeň – což byla možná zásluha SS-mannů hlídkujících před vchodem, jejichž černé uniformy vzbuzovaly mnohem větší respekt než modré uniformy a čáky pořádkových policistů na Alexu. Skutečný rozdíl se však Rathovi vyjevil teprve, když následoval Reinholda Gräfa do nitra budovy. Vstupní hala a schodiště se svou směsicí neobaroka a secese téměř budily dojem, že člověk vstupuje do zámku. Bylo to tam cítit voskem na parkety a čerstvou barvou, po mramorových podlahách se hlasitě rozléhaly kroky zaměstnanců. Tak čistě a upraveně jako na Tajné státní policii to na Hradě za všechny roky, co tam Rath pracoval, nikdy nevypadalo. Žádné vzdouvající se zelené lino, žádné zažloutlé stěny, žádné ošklivé elektrické kabely natažené od vypínače k vypínači přímo na omítce. Ne, tady bylo všechno jako nové.

„Svezl bys mě do Prinz-Albrecht-Strasse?“ požádal ho Gräf, když se vrátili z návštěvy pivnice a na místě činu už nikoho nenašli.

„Na Gestapa?“

„Chtěl jsem ti stejně ještě něco ukázat.“

„Chceš se pochlubit novou kanceláří?“

„Chci ti ukázat něco, co tě odradí od toho, aby ses u šturmu sto jedna přehraboval v odpadcích.“

„Jaké hrabání v odpadcích? Jen jsem se tam musel trochu porozhlédnout.“

„Nejpravděpodobnější motiv je pořád to, co bylo nad tím mrtvým napsané na zdi.“

„A co když ta krev na dvoře byla lidská?“

„Tak nás to nemusí zajímat.“

„Ach opravdu?“

„Za prvé se v domovském lokále SA něco takového přihodit může. Boj proti komuně stále trvá. A SA v něm stojí v přední linii.“

„A za druhé?“

„Za druhé nám do toho nic není! Protože to nesouvisí se smrtí Horsta Kaczmarka.“

„Kde bereš tu jistotu?“

„Pojď se mnou na Gestapa, ukážu ti, kde.“

Po krátké zastávce na Alexu, kde Rath informoval svou sekretářku o nejnovějším vývoji, a po ještě kratším obědě u Aschingera jeli do Prinz-Albrecht-Strasse, kde Státní policie už asi rok sídlila ve značné vzdálenosti od policejního prezidia, s nímž politická policie, která už na Alexu požívala mimořádného postavení, již mezitím neměla vůbec nic společného. Už v březnu 1933 byla coby Státní policie podřízena bezprostředně ministru vnitra Göringovi. A odnedávna dostávala rozkazy z Mnichova, od šéfa SS Himmlera, který do Berlína poslal svého přidělence Heydricha.

Již vstupní hala Gestapa – Úřadu Tajné státní policie, neboli Geheimes Staatspolizeiamt – dělala na příchozího dojem. Obrovská okna propouštěla mnoho světla, na čelní stěně visely na bílé omítce vlajky s hákovými kříži, pod nimi byla umístěna Hitlerova busta vítající návštěvníka přísným a sveřepým pohledem. Rath s Gräfem mlčky kráčeli po širokém schodišti. Potkávali muže v oblecích a tu a tam také někoho v černé uniformě. Gräf každého zdravil rázným německým pozdravem, Rath mu dělal něco jako ozvěnu doprovázenou nedbale pokrčenou pravou paží. Ve třetím poschodí odbočili do dlouhé chodby, kterou prošli téměř až na konec, dokud se Gräf nezastavil před jedněmi dveřmi.

„Jsme tady,“ řekl.

ODDĚLENÍ IIIB1, KOMISAŘ NA ZK., R. GRÄF, četl Rath na tabulce.

„Gratuluju. Já tolik písmen na dveřích nemám.“

„To na zk. už brzo přijde pryč,“ řekl Gräf a nakysle se usmál. Vylovil z kapsy u vesty klíč a odemknul.

Sekretářku Reinhold Gräf evidentně nevlastnil, jak Rath se zadostiučiněním konstatoval, neměl dokonce ani přední místnost, kde by sekretářka mohla sedět. O to víc mu záviděl samotnou kancelář. Její širou rozlehlost, čerstvě vymalované stěny, téměř nový nábytek. Dokonce i ten výhled, který směřoval do jakéhosi parku, nad nímž čněl do nebe palác Europahaus a za ním obrovská hala Anhaltského nádraží.

„Máš tady hezky světlo,“ řekl Rath a uznale pokýval hlavou.

„Všichni máme velká okna. Tohle byla dřív uměleckoprůmyslová škola, proto tolik světla.“

Za psacím stolem, který byl uspořádaný a leskl se, jako kdyby právě dostal čerstvou porci politury, visela na stěně vlajka s hákovým křížem. Hitlerova busta chyběla, portrét říšského kancléře byl komisaři Státní policie na zk. dopřán pouze ve fotografické formě. Byla to ovšem dramaticky nasvícená fotografie, té nemohly strohé Hindenburgovy portréty visící v kancelářích policejního prezidia vůbec konkurovat.

„Jen se posaď,“ řekl Gräf. „Můžu ti něco nabídnout? Třeba kafe?“

Rath přikývl. „Na to neřeknu ne. Dort nejspíš nebude.“

„Tady nejsme u Gennata.“ Gräf vzal sluchátko z vidlice a stiskl tlačítko. „Mettmannová? Přineste mi do kanceláře prosím konvici kávy a dva šálky.“

Rath cítil další popíchnutí závisti a potlačil ho.

„Tak dobře,“ řekl a zamnul si ruce. „Cos mi chtěl ukázat?“

„Trpělivost nikdy nepatřila mezi tvoje ctnosti, Gereone.“ Gräf se zazubil a otevřel skříň vedle vlajky. Stačilo mu projít jen několik pořadačů, než našel, co hledal. Otevřel tlustou složku a vyložil její obsah na stůl jako vějíř karet.

Fotografie. Spis obsahoval snímky, které – každá nalepená na zvláštním listu papíru označeném datem a adresou – zobrazovaly komunistická hesla na stěnách domů, zídkách, ohradách kolem stavenišť, dokonce i na plakátovacích sloupech. Ano, nejzajímavější na fotografiích byla skutečně ta pozadí, jelikož slova se neměnila.

DĚLNÍCI BRAŇTE SE! SMRT HITLEROFAŠISTŮM!

Dokonce i písmo bylo identické, pokud se v případě metrových písmen vůbec dalo mluvit o rukopisu.

„Případ, na kterém právě pracuju,“ objasnil Gräf. „Co myslíš, proč bych do Gartenstrasse jinak vyjel zrovna já?“

„Protože jsem ti chyběl?“

„Nesmysl. Nevěděl jsem ještě ani, že vedeš vyšetřování. Ne, poslal mě tam vrchní vládní rada Nebe, protože jde o můj případ. Ne kvůli mrtvole. Kvůli tomu komunistickému heslu, které Karthaus zmínil do telefonu.“

„Nebe? Arthur Nebe?“

„Můj vedoucí oddělení.“

„Jo, jistě. To přece vím.“

Rath to pronesl tak lhostejně, jak to bylo možné. Pochopitelně věděl, že také Nebe ušel cestu z Alexu do Prinz-Albrecht-Strasse, ale nevěděl, jakou kariéru někdejší kriminální komisař za tu dobu udělal. Arthur Nebe, chráněnec bývalého policejního viceprezidenta Bernharda Weisse, kterého nacisté vyštvali ze země. Co však Weiss nevěděl a téměř ani nikdo jiný na prezidiu byl fakt, že Nebe byl nacistou už v dobách, kdy to pro kariéru pruského policisty nebylo vůbec zdravé. A za tuto věrnost ho noví mocipáni evidentně odměnili. Vrchní vládní rada! Stejně jako Rath se Nebe celé roky nevyšvihl přes hodnost kriminálního komisaře a nyní před ním měl hezkých pár příček kariérního žebříčku náskok. Možná, pomyslel si Rath, když se rozhlížel po Gräfově kanceláři, možná se měl v březnu třicet tři držet politické policie, jakkoliv se mu to tehdy příčilo. Nemusel ale člověk v pracovním životě čas od času kousnout do kyselého jablka? Možná jeho problém spočíval právě v tom, že se takovým věcem vyhýbal, tomu politicky nutnému zlu, možná proto nikdy neudělá kariéru, jakou v policejním aparátu absolvoval jeho otec.

„První hesla tohoto druhu,“ hovořil dál Gräf, „se objevila na konci dubna, od té doby na této věci pracuji. A to dnešní přesně zapadá do dosavadního schématu. Vůbec nepochybuji, že to naše identifikační služba potvrdí. Požádal jsem Kronberga, ať předá vzorek barvy kolegovi Kreutzmannovi, který…“

„Co žes udělal?“ přerušil ho Rath. „Ty sis zadal vlastní posudek paralelně k tomu našemu?“

„Nechávám jen prozkoumat vzorky. Taky jsem si ráno mohl přivést svoje lidi, Gereone! Nechtěl jsem ale Kronberga shazovat tím, že by na místo činu přišel Kreutzmann a také tam se svými muži zajišťoval stopy, ačkoliv jsem na to měl plné právo.“

„Co se mi právě snažíš namluvit? Že máš plné právo mařit vyšetřování vraždy…“

„Já nic nemařím!“

„Zdržuješ moje vyšetřování takovými nicotnostmi. A to jen kvůli tomu, že někdo čmárá na zdi rudá hesla? Tohohle jsou po Berlíně tucty. Myslíš si, že to někdo bere vážně, že si někteří komunisti nechtějí zvyknout na nové poměry? Jsou to jen bezmocné ústupové bitvy.“

„Jde o víc než jenom čmáranice na zdech, jde o záležitosti, které se přímo týkají bezpečnosti státu.“

Gräf z jiného pořadače vytáhl osobní složku a rozložil ji před Rathem. Z policejního portrétu vážně hleděl nějaký muž. „Gregor Wolff,“ prohlásil Gräf nadbytečně, protože Rath si to jméno již přečetl. „Bojovník Rotfrontu. Od května dvacet devět na seznamu hledaných politické policie.“

Někdo zaklepal na dveře, které se otevřely teprve tehdy, když Gräf řekl stejně energicky jako vlídně: „Prosím!“ Dovnitř vešla blond dívka s kraťoučkým mikádem, balancovala na podnose s šálky a konvicí usmála se na Ratha mile a na svého šéfa ještě víc. „Káva, komisaři Gräfe,“ řekla a dokonce naznačila i malé pukrle.

„Díky, Mettmannová,“ řekl Gräf. „Postavte ji prosím na stůl pro návštěvy.“

„Tvá sekretářka?“ zeptal se Rath, když zase odešla.

„A teď je zpátky?“

„Heil Hitler!“

Table of Contents

PROLOG

Pátek 18. května 1934

I

Pondělí 28. května až čtvrtek 7. června 1934

1

2

3

4

5

6