Marie Macková 

Příběh falešného copu 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz

© Marie Macková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9247-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9248-6 (mobi)

Veškeré postavy z následujících stránek se zrodily výhradně ve fantazii autorky, právě tak jako příběhy, které na nich prožívají. Jakákoliv podobnost s historicky doložitelnými událostmi je čistě náhodná. Jenom odpadní hadry byly skutečně surovinou zatíženou vývozním clem v různé podobě a různém rozsahu už od roku 1836. Následně od roku 1878 zůstaly dokonce vůbec jedinou položkou v seznamu vývozního cla. Což si je možné ověřit v řadě postupně vydávaných celních tarifů a souvisejících speciálních výnosů ministerstva financí. Také hadrnice byly skutečné. Jejich činnost povolovalo okresní hejtmanství a vyskytovaly se prakticky všude. Reálných stop po jejich životě však zůstalo mizivé množství. Stejně tak se ještě dnes ve Vídni můžete projít ulicí, která se jmenuje Himmelpfortgasse. Ale tím opravdu veškerá podobnost končí. I novou písničku autorka vymyslela Zuzaniným jménem, nepatří k ní žádná citace. Nikde jinde k nalezení není a notu je třeba si k ní přidat podle vlastních schopností, jak se sluší na každý správný jarmareční popěvek.

Motiv kolku na obálce pochází z NA ČR, Fond Fdk, kart. č. 315, sign. 21103/3269. Za souhlas s použitím děkujeme Národnímu archivu ČR.

I. kapitola 

Na rozměrném světlém štítě nad čistě vyleštěnou výlohou s velkým sklem nerozděleným žádnými dřevěnými příčkami hlásala černá, zlatě stínovaná písmena, že tu sídlí Salon Victor. Psáno s c, aby to vonělo exotikou, jakou nevelké hraniční město Králíky doposud nepoznalo. Alespoň tak si to myslel jeho majitel, který do města přišel celkem nedávno a každému říkal: „Já jsem prostě Victor.“ Aniž by upřesnil, jestli je to jeho křestní jméno nebo příjmení.

Salon Victor se představoval jako seriózní závod holičský a kadeřnický, výroba a prodej umělých copů i celých paruk, právě tak jako žertovných příčesků karnevalových a především veškeré nejnovější kosmetiky vlasové, pouze prvotřídní, od domácích výrobců i z ciziny dovezené. Tak to bylo uvedeno i na cedulích upevněných z obou stran vstupních dveří. Za tím velikým sklem výlohy byly na slonovinovém hedvábí umně naaranžovány tři paruky. Dvě dámské s neuvěřitelně složitými účesy. Plavá s něžnou blankytně modrou stuhou a vyzývavě zrzavá ozdobená vodopádem drobných kvítků ze zlatavého hedvábí. Třetí bylo kompletní pánské tupé vzbuzující vážnost i na kašírované hlavě bez jakýchkoliv lidských rysů. Výhled z ulice do salonu však byl zastíněn několika plakáty, které pomocí pestrobarevných výjevů ujišťovaly potencionální zákaznice, že vlasové přípravky berlínského výrobce zaručí ty nejkrásnější vlasy široko daleko. A uprostřed toho všeho, na čestném místě a ničím nezastíněný, byl vystaven pečlivě zarámovaný diplom, přiznávající Salonu Victor cenu za dokonale provedený dámský společenský účes, vytvořený na veřejné soutěži v Praze.

Victor stál na okraji chodníku a s hlavou zakloněnou se díval se zalíbením na svůj výtvor. Konkurence mohla jenom závistí zezelenat. Žádný z místních holičů neměl takovou výkladní skříň. Většina z nich neměla vůbec žádnou, v nejlepším případě jim muselo stačit okno do ulice. Však on také nemíní být jenom tak nějaký holič. Otevřel nóbl salon, ve kterém se snaží nabízet skutečně kadeřnické služby všemu publiku, pánskému i dámskému. Pohodil svou bujnou hřívou temně zlatých vlasů, která dělala čest jeho profesi a kterou mu záviděly dámy všude, kam doposud přišel. Ani mužským očím nepřipadal zženštilý, i když byl jenom středně vysoký a na jeho postavě se tu a tam začínaly objevovat měkoučké tukové polštářky. Většinou však zmizely pod vestou a ještě spolehlivěji pod bohatě rozevlátým pracovním pláštěm. A ruce s buclatými prstíky uměl rozkmitat kolem zákazníkovy tváře či hlavy tak obratně, že jejich tvar nikdo nepovažoval za jakkoliv nepatřičný.

Victor si byl jistý sám sebou a nepochyboval, že mu obchod v Králíkách bude vzkvétat. Proto se teď hluboce uklonil procházející dámě středního věku. Když nepřijde nakupovat sama, pošle alespoň služku. Pro barvu, která by zakryla šediny. Nebo rovnou pro falešný cop, který ovinutý kolem hlavy dodá účesu na bohatosti a nositelce na zajímavosti. Či raději na důstojnosti. Ve městě byl kadeřník Victor asi jediným, kdo četl z Wiener Zeitung nejdříve a nejpozorněji společenskou rubriku v části popisující císařovninu garderobu a účes na divadelních představeních a jiných společenských akcích. Alžběta udávala tón módnímu oblékání i účesům pro dámy z celého mocnářství. A pro Victora to byla příležitost ukázat, jak je světový. Nebo alespoň jaký má cit pro vídeňský lesk. Otázkou, na kterou zatím nedokázal spolehlivě odpovědět, bylo, zda tuhle jeho informovanost v příhraničních Králíkách vůbec někdo ocení.

Za kadeřníkovými zády klaply dveře. Otočil se s naučeným úsměvem k protějšímu domu. Nebyla to však žádná z potenciálních zákaznic. To jenom stará hospodyně ukrytá do široké pracovní zástěry, se šátkem proti prachu na hlavě a vyzbrojená koštětem, vyrazila zametat chodník. Victor se zašklebil a povinný pozdrav procedil dost nevrle skrze zuby. Pak před zvířeným oblakem ustupoval tak rychle, jak mu to jenom vážnost vlastní osoby dovolovala. Zastavil se až za bezpečně zavřenými dveřmi a sklem výlohy nevrle pozoroval pilnou pracovnici. Ne, že by mu teď po ránu plašila zákazníky. Ale nepadli si navzájem do oka už od prvního setkání. Na Victorův vkus byla ta stará hospodyně příliš bystrá pozorovatelka, která se většinou zjevovala v nejméně vhodných chvílích. Navíc patrně mohla i za to, že její zaměstnavatelka se nestala Victorovou zákaznicí. A její čerstvě provdaná dcera také ne. Ačkoliv ta by zásah profesionála potřebovala podstatně víc než její matka. Victor mladší ze sousedek ve svém úsudku nešetřil.

Byla podle něj nevýrazná, ba přímo popelavá. A její účes bylo nejlépe zakrýt hodně bohatým kloboukem, protože jinak chuďoučké pramínky vlasů světle neurčité barvy nestačily ani na pokrytí umělé vycpávky, která by eventuálně mohla vylepšit celkově beznadějný dojem. Jenže ani tu mladá paní nenosila a Victor ji dokonce občas zahlédl jenom se zapletenými cůpky pohozenými po zádech. Navíc se zdálo, že se taková hrůza jejímu manželovi líbí. To její matka byla z Victorova pohledu docela jiná. Měla bohaté platinově plavé vlasy, které žádné umělé vylepšení nepotřebovaly. Možná už lehce šedivěla, ale rozpoznat to bylo složité i pro cvičené kadeřníkovo oko. Ani ona nevytvářela příliš složité účesy, a přesto vypadala jako královna. Když si na takový účes posadila klobouk, byla jako chodící reklama na Victorovu dovednost. A on ji za to neměl rád. Nepotřebovala jeho umění ani jeho zboží. Pozornost mu věnovala, jenom když odpovídala na jeho uctivý pozdrav. O nablýskanou výlohu ani okem nezavadila, o prostředky k pěstění vlasů se nezajímala.

Přesto byla Victorovi užitečná a blízkost jejího obchodu byla jedním z důvodů, proč si pro svou provozovnu vybral právě přízemí protějšího domu. Za vetešnictvím její dcery, provozované v přední části domu, se ukrývalo království luxusu pro všechny bohaté a důležité dámy z Králík. Nebylo složité zjistit, kam vedou kroky rozmařilých paniček, chtějí-li si vylepšit náladu novým kouskem garderoby, nad kterým zblednou závistí dámy z celé zdejší společnosti. Právě tak sem ovšem mířila většina z těch, které potřebovaly sice elegantní, ale také solidní šaty, jež nebudou dělat ostudu manželovu postavení, a zároveň je bude možné bez problémů oblékat dlouhá léta. Všechny tyhle zákaznice byly pro Victora důležité a všechny musely projít kolem jeho výlohy, než překročily práh pod zánovním firemním štítem, hlásajícím, že zde sídlí Oděvní závod Bauerová a Badalowská.

Teď se však mrakem prachu zvířeného pilně zametající hospodyní, kterou mnozí ve městě znali jako Otylku, blížil k Salonu Victor úplně jiný zákazník. Místní četnický velitel František Josef Reichmann zavětřil velkosvětské chování nového živnostníka okamžitě a zváben vzpomínkou na krásné doby strávené ve službě poblíž hlavního města, přiřadil se k jeho prvním zákazníkům. Victor měl sice vlastní mínění o úpravě vlasů a vousů podle vzoru císaře Františka Josefa I., ale bylo dobré mít na své straně někoho takového, jako je velitel četnické stanice. Člověk nikdy neví.

Victor rozkmital své kulaťoučké ruce kolem kadeřících se licousů váženého zákazníka a zapředl s ním nezávazný hovor o včerejším svátečním svatodušním pondělí. Bylo ozdobeno slunečným, ale svěžím počasím počátku června, protože pozdní Velikonoce odsunuly i svatodušní svátky hluboko k létu. A v tom krásném dni se většina z místních obyvatel bavila na velké střelecké slavnosti. Tu zdobily místní dámy v nových jarních toaletách, fabričky od tkalcovských stavů místních továren si užívaly u sklenice sladké limonády plné bublinek a stárnoucí matróny v tmavých šatech sledovaly pečlivě sklíčky svých lorňonů potencionální ženichy mezi pány střelci. O titul jejich krále svedl velmi vyrovnanou bitvu právě četnický velitel František Josef Reichmann. Vítězství mu však sebral komisař finanční stráže Eduard Plischek. Při úvodním tanci následujícího plesu, který tradičně patřil králi střelců, se proto na parketu ocitla spolumajitelka oděvního závodu Rosa Bauerová, nikoliv Julie Hodrová, trošku zadumaná tmavovláska s velikýma čokoládovýma očima, mladší dcera místního velkoobchodníka s galanterním zbožím. Ta musela na Františka Josefa Reichmanna počkat, ale udělala to ráda. Moc ráda. Konečně má šanci se také stát oceňovanou nevěstou. Jako její starší sestra Emilie. O záludnostech četnického života věděla pramálo a místní velitel byl tak uhlazený, elegantní a světaznalý. Františku Josefu Reichmannovi se při vzpomínce na její obdivný pohled rozehřála krev a ztratit i s Victorem pár uznalých slůvek na tohle téma považoval nejenom za slušné, ale i za strategicky výhodné. Od kadeřníka se přece roznese úplně všechno. Dveře provozovny se tiše otevřely. Victor opravdu myslel i na tak drobné detaily, jakými byly dokonale namazané panty. Vstoupil vysoký robustní muž s prošedivělými, z čela pozvolna ustupujícími vlasy. František Josef Reichmann by byl nejraději vyskočil do předpisového pozoru, ale Victorovy ruce poletující neúnavně kolem jeho tváře něco takového v žádném případě nepřipustily. Což mu ovšem nebránilo v širokém úsměvu směrem k přicházejícímu.

„Krásné dopoledne, pane velkoobchodníku!“

Muž jenom zlehka, trochu přezíravě pokynul hlavou. Velkoobchodník s galanterním zbožím Hodr, otec Emilie a Julie, nemusel věnovat četnickému veliteli víc pozornosti, než žádala bezpodmínečná zdvořilost. Ještě se nerozhodl, jestli někoho takového vůbec hodlá akceptovat jako oficiálního nápadníka své mladší dcery. Usadil se do polstrovaného křesílka, jedné z vymožeností Victorova salonu, a zahleděl se štěrbinou mezi plakáty ve výloze na ulici. Otylka zmizela v domě a prostor se zdál liduprázdný. Četníka, který vzápětí vzal za kliku a razantně vstoupil, přicházet neviděl.

„Pane veliteli, neodkladné!“

František Josef Reichmann se znechuceně zavrtěl pod Victorovýma rukama, ale ten nepřipustil žádný cizí zásah do své práce. Dokonce ani od četníka ve službě ne.

„Okamžíček, prosím, okamžíček! Ta chvilička už nic neohrozí! Pokud jste chytili kluka, co rozbil okno, tak ten určitě už sedí pod dozorem. A pokud je tím nálezem mrtvola, tak ta už teprve nikam neuteče.“

Velkoobchodník Hodr se ušklíbl, ale nepřestal sledovat prázdný chodník za oknem. Zato četník zbrunátněl a nadechl se k pádné odpovědi. Jenomže Victor byl rychlejší.

„A pokud náhodou přijela revize z vyšších míst, tak to teprve nemohu pustit pana velitele dřív, než bude zcela upraven. Co by si nadřízení pomysleli!“

Reichmann pochopil, že musí zasáhnout dřív, než se strhne slovní přestřelka. Velmi jemně zabránil Victorovi, aby pokračoval ve své práci a pootočil se na svého podřízeného.

„Co se stalo?“

„Ve strouze u silnice od hranic, kousek nad ovčínem velkostatku, leží rozlámaná bedna plná koženého zboží. Určitě je to cizí zboží z druhé strany hranice.“

„Kůň? Vůz? Nebo dokonce zraněný povozník?“ Reichmann pálil své otázky se zvyšující se naléhavostí.

„Nic z toho, pane veliteli. Proto je to tak divné. Včera byl svátek a předevčírem neděle. Nic takového se kolem silnice nepovalovalo. Proč by někdo nechával tolik cenného zboží na pospas prvnímu, kdo půjde kolem.“

Během řeči podřízeného se četnickému veliteli nahrnula krev do tváří. Vztyčil se z holičského křesla a zadíval se přes Victora četníkovi přímo do očí. Oba uniformovaní muži byli dobře o hlavu vyšší než majitel salonu, který okamžitě mrštně vycouval z jejich dosahu.

„To si neumíte poradit s takovou maličkostí?“ Velitel měl sice chuť zařvat, ale takhle na veřejnosti by to nebylo vhodné. Omezil se tedy alespoň na stroze služební intonaci.

„Na první pohled je to záležitost financů. Ať už jde jenom o ztracené zboží, nebo je v tom nějaký problém, není to kompetence četnictva. Samozřejmě s výjimkou promptní informace. Takže vy se teď otočíte a půjdete rovnou cestou na komisariát finanční stráže. A nezapomenete o celé záležitosti udělat předpisové hlášení, které si samozřejmě necháte od financů potvrdit. Ale k tomu mě snad nepotřebujete.“

Když četník předpisově srazil paty a vypochodoval, František Josef Reichmann se s ulehčením vrátil pod Victorovy pečující ruce. Trochu mu sice bylo nepříjemné, že se jeho velitelské pravomoci před velkoobchodníkem Hodrem musely projevit v takové banalitě, ale na druhou stranu si oddechl, protože problém vlastně žádným problémem nebyl. Přivřel víčka a vychutnal si poslední okamžiky péče o vlastní osobu. Když ho pak zahalil oblak vůně luxusní kolínské, nezbylo mu, než se probrat a vydat se za svými muži na četnickou stanici.

Na ulici se zastavila dvojice potulných muzikantů. Hráli v některé z místních hospod v neděli dlouho do večera a včera, o svatodušním pondělí, celý den. Teď jim nezbylo, než jít zase o kus dál. Někam, kde bude zájem o jejich písničky zazpívané i vytištěné s jednoduchými obrázky na hrubém papíře. Muž s harmonikou a dívka s houslemi si však ještě před odchodem pokoušeli něco přivydělat pozdním budíčkem pro hospodyně a služky. Repertoár pro městské slečny neovládali. Před četnickou uniformou se zdvořile ukláněli, ale hráli oba dál. O krásném dni, ze kterého je potřeba využít každou minutu, protože zakrátko uteče jako krásný sen.

Melodie z ulice zastihla Rosu Bauerovou u okna otevřeného dokořán. Oproti všem zvyklostem stále ještě neseděla nad svými účetními knihami, ale trochu bezcílně se procházela po ložnici v patře, ačkoliv ani na účesu, ani na oblečení už dávno nebylo potřeba cokoliv upravovat. Dokonce si začala pobrukovat slova písničky. Z elegantní kožené peněženky vyklepala pár nejdrobnějších mincí, zabalila je do papírku a hodila na ulici přímo hrajícímu děvčeti pod nohy. Pak se opřela o rám okna a doposlouchala poslední sloku, která už patřila jenom jí.

Včera byla po boku komisaře finanční stráže Eduarda Plischka královnou střelecké slavnosti a dnes se chovala hůř než holka sotva škole odrostlá. Nechtělo se jí začít dělat cokoliv užitečného. O svátečním pondělí vyhrávala na Střelnici v sále do tance střelecká kapela, ale na zahradě seděla v sice vybledlých, ale čistě vypraných světlých bavlněných šatech hráčka na niněru. Měla svůj nástroj položený na stole, jednou rukou točila kličkou a druhou stlačovala klávesy. Stihla k tomu ještě zpívat. Neškolená a přesto u mnohých oblíbená hudebnice Zuzana. O její příjmení se nikdo nezajímal. Snad ho zapomněla i ona sama. Přes týden byla pro všechny hadrnicí Zuzanou, která sbírá z domácností nejenom staré hadry, ale i rozbité sklo, kosti a příležitostně i kůže, ve kterých mnohdy ještě včera vězela živá večeře některé z místních rodin, ale teď už je to jenom příležitost prezentovat před závistivými sousedy vlastní možnosti. Za kůže Zuzana platila pár krejcarů v hotovosti, ale za jiný odpad většinou dávala drobné věcičky potřebné pro každou hospodyni i služku: nitě, pár špendlíků nebo jehel zapíchnutých do papírku, nitěné knoflíčky k prádlu našité na tuhou papírovou podložku, nebo třeba několik vlásenek. V některých rodinách přitom smlouvala o ceně přímo s hospodyní, v jiných s dospívající dcerou, v těch nejbohatších to dokonce mohlo být i právo služky prodávat vytříděný odpad nashromážděný za týden nebo dva v bedničce pod postelí. Co nakoupila, ukládala Zuzana do nůše na zádech a odnášela domů. Sklo, kosti a vyschlé kůže si jednou za dva týdny odvážel židovský obchodník, který dál dodával sklárnám, továrnám na výrobu spodia i koželužnám. Platil málo, ale dlužen nezůstával nikdy. Podstatně lepší výdělky však v sobě skrývaly hadry. Ty Zuzana schovávala pro nákupčího z jedné papírny daleko na Moravě. Byl přísný na kvalitu a také neměl rád zboží příliš zaprášené a umazané, ale platil za surovinu pro výrobu nového papíru tolik, že Zuzana ráda pečlivě vyklepala každý hadřík a ty nejzašlejší občas dokonce přemáchla ve studené, ale rychle proudící vodě potoka, aby z nich dostala to nejhorší, s čím si je přinesla. Zuzana vlastně nebyla tak chudá, jak by odpovídalo její obživě. Měla totiž chalupu. Sice na tom úplně nejvzdálenějším předměstí, skoro za městem, hodně malou a také dost sešlou, ale byla to střecha nad hlavou. A v komoře mohla mít uskladněné své poklady, včetně sušících se kůží. Zásoby stejně skoro žádné nikdy neměla, zato odpadu pro své odběratele dovedla i v nevelkých Králíkách nasbírat docela slušné množství.

Zuzana však byla i svéráznou hudebnicí. Každou neděli svlékala zaprášenou tmavou sukni s věčně ucouraným spodním okrajem, odřený kabátek a velký šátek, oblékala v zimě vlněné a v létě světlé bavlněné šaty a bavívala svým zpěvem a hrou na niněru místní i poutníky. Když si myslela, že se zrovna nikdo nedívá, tak jim také uměla prodat vytištěnou písničku, kterou právě dozpívala. Neměla na to živnost, ale s opatrností to nepřeháněla. Kdo by ji tady, na konci světa, udával úřadům. Vždyť hadrnice i hráčka na niněru byla v očích mnohých jen o maličko lepší než žebračka. Pro slečny ze salonů nebyl její repertoár vhodným poslechem, ale pro mnoho jiných ano. Ráda ji měla i Rosa Bauerová. Jako konkurentky se nestřetávaly, protože to, co mělo své místo v Zuzanině nůši, už se nedalo ve vetešnictví prodat. Rosa tak mohla po libosti poslouchat taneční melodie, rozverné příběhy i posměšné popěvky postrádající veškerou vznešenost v textu, ba mnohdy i složitější hudební nápad. Ovšem podávané se zápalem a stejně chytlavé na zapamatování. Jenom strašidelné a přitom mravoučné příběhy o vraždách a násilnostech Rosa nemusela. Zato Zuzana jich měla ve svém repertoáru dlouhou řadu a se všemi měla úspěch.

Za touhle kratochvílí se Rosa alespoň na chvíli ztratila také včera. Nechala oslavovaného střeleckého krále Eduarda Plischka na parketu s dámami ze společnosti, nadechovala se čerstvého vzduchu a užívala si svérázný Zuzanin zpěv doprovázený drnkavými zvuky niněry. Nástroje, který prý kdysi patřil na královské dvory, ne do rukou žebraček. Do otevřeného okna dolehlo klapnutí dveří z kadeřnické provozovny naproti a Rosa instinktivně uskočila. Ještě aby ji ten ulíznutý panák obchodující s galanterií viděl, jak se v pokročilém dopoledni opírá o okno a civí do ztracena. Velkoobchodníku Hodrovi odpovídala na pozdrav, ale bližší kontakt udržovala pouze s jeho manželkou. Tu považovala za tvrdou a vypočítavou, ale pracovitou ženskou, která má jedinou, zato obrovskou slabost v podobě svých dvou dcer. Toho se snažila využít ve svůj prospěch. Sehnala a zrealizovala všechno, co si paní velkoobchodníková a především její dcery vymyslely. A co její manžel bez mrknutí oka zaplatil, jen když to bylo alespoň z Vídně, lépe však z Berlína. Možná proto se tak rychle zachytil drápkem v kadeřnickém salonu Victor, jehož majitel rovněž hrál výrazně na berlínskou strunu. Ani Otylce neuniklo, jaká marnivost zachvátila v poslední době přísného velkoobchodníka Hodra. Alespoň dvakrát do týdne překročil práh luxusní provozovny. A když ji opouštěl, táhla se za ním vůně jak za holkou od madam Mayrové. Neopomněla dodat prostořeká hospodyně, když byly s Rosou bezpečně samy, daleko z doslechu jakýchkoliv nepovolaných uší.

II. kapitola 

Četník působil na komisariátu finanční stráže poněkud nepatřičně, navzdory tomu, že všichni přítomní byli v uniformách, stejně jako on. Se zprávou o bedně plné koženého zboží, ke které se nikdo nehlásil, se však dostal nejkratší možnou cestou rovnou ke komisaři Plischkovi. A s potvrzeným protokolem o nahlášeném podezřelém zboží zase neobyčejně rychle ven. Komisař finanční stráže si nekomplikoval život konceptem a vlastnoručně sepsal příslušný elaborát bez jediného škrtu ve dvou vyhotoveních dřív, než by se dočkal mrzutého úředního písaře. V duchu musel připustit, že mu četnická všímavost radost neudělala. Podobné věci by měli zaregistrovat jeho muži.

„Vrchní dohlížitel Sperling,“ zavolal do otevřených dveří vedlejší kanceláře ihned po odchodu četníka.

Vstoupil vysoký ramenatý muž v pečlivě upravené uniformě, pod kterou se mu nenápadně začínalo rýsovat vystouplé břicho zdůrazněné opaskem přes kabát uniformy. Což bylo sice podle předpisu, ale právě jeho postavě to příliš nelichotilo.

„Četnictvo našlo zboží, které momentálně postrádá majitele a navíc je u něj podezření, že by mohlo být pašované.“ Plischek se za řeči posadil za stůl a začal psát příkaz ke služební pochůzce včetně požadovaných úředních úkonů.

„Podle úsudku četníků je toho mnohem víc, než kolik lze přenést na zádech. Takže si raději hned zajistěte někoho s trakařem, nebo alespoň ten trakař. Zacházet s ním snad umíte. Ale naložte to až po důkladném ohledání. Zkuste to i nakreslit do nějakého plánku, abychom se pak nedohadovali, kde to vlastně všechno leželo. Až to přivezete, tak spočítat, zvážit a tak dále. Pak zaprotokolovat. Teprve potom se vydáte zjistit, ke komu to směřovalo. A pokud se mezitím někdo přihlásí u nás nebo u četníků, tak si vyžádáte papíry od celní služby. Jestliže se četníci nespletli, jde o zboží se stanoveným dovozním clem.“

Plischek zvedl hlavu od rozepsaného rozkazu, ale vrchní dohlížitel Sperling ho mlčky pozorně poslouchal.

„Potřebujete se seznámit s místem služby a taková pátračka je pro to jako dělaná. Vyzvídat můžete začít v hospodách. Ty už, doufám, znáte.“

Podal vrchnímu dohlížiteli rozkaz, ale tomu se odejít do terénu nějak nechtělo.

„Promiňte, pane komisaři, ale ten trakař jste myslel vážně?“

„Smrtelně,“ Plischek sice stále ještě mluvil s určitým nadhledem, ale do zvuku jeho hlasu se vkrádalo nebezpečně mnoho strohého úředního tónu. „Nejblíž to máte na správu althanovského velkostatku, tak je požádejte o pomoc. Erár to samozřejmě zaplatí, ale to oni vědí. Pokud to četníci dobře odhadli, tak je úplně zbytečné kvůli tomu zapřahat koně. Ještě nějaká nejasnost?“

Vrchní dohlížitel Sperling zavrtěl hlavou. Takhle si službu u finanční stráže nepředstavoval.

Komisař Plischek po jeho odchodu dosedl za stůl jaksi ztěžka. Když loni ke konci roku odešel ze služby vrchní dohlížitel Badalowski, čekal na náhradu za něj tak dlouho, až si přál třeba naprostého začátečníka, ale alespoň někoho, kdo by pomohl zvládnout nekonečné zimní služby v hraničním komisariátu. Bohužel něco v tom smyslu napsal i hraničnímu inspektorovi a ten to instanční cestou jako oprávněný požadavek postoupil na zemské finanční ředitelství do Prahy. Vyhověli téměř obratem. Dokonce na králický komisariát poslali rovnou vrchního dohlížitele. Jenže to byl úplný začátečník ve službě u finanční stráže.

Rudolf Sperling byl certifikatistou, tedy mužem, kterého propouštěla armáda po dlouholetém působení a který měl přednostní nárok na některé místo ve státní službě. A protože tenhle konkrétní certifikatista sloužil mnoho let ve vojenských účtárnách, vybral si finanční stráž jako pokračování své kariéry: finanční služba jako finanční služba. Ze stejného důvodu byl přijat rovnou na místo vrchního dohlížitele, včetně odpuštěných prvních resortních zkoušek, které jinak musel skládat každý začínající dohlížitel finanční stráže. A ještě jedna podmínka pro vstup do sboru mu byla odpuštěna. Byl už několik let ženatý, což se zájemcům z řad civilního obyvatelstva netolerovalo. Komisař Plischek si tak musel poradit jak se začátečníkem ve službě, kterého bylo potřeba naučit snad úplně všechno, tak s urychlenou reorganizací ubytování, protože mužstvo do hodnosti respicienta muselo bydlet v kasárnách i s manželkami, pokud náhodou nějaké měli. Ovšem ženatí muži měli nárok na samostatný byt. Vrchní dohlížitel Sperling byl na králickém komisariátu jediný, kdo se takové výhodě těšil. Manželka Valérie za ním během dvou týdnů přivezla nejenom sebe, ale také vůz plný nábytku. Že se vojenský erární byt může výrazně lišit od toho u finanční stráže, poznala okamžitě. Do čistě vybílené místnosti se jejich dosavadní zařízení nevešlo. Ke vší hrůze navíc zjistila, že do kuchyně se musí jít přes nevytápěnou chodbu a bude se o ni dělit se služkou, která vaří pro zbytek mužstva. Ačkoliv se o to pokusila, pro stížnost nebyl prostor. Komisař vyhověl všem úředním předpisům a o nic je neošidil.

Vrchní dohlížitel Sperling mrzutě šlapal cestou k hraběcímu dvoru. Představa, že půjde zpátky přes polovinu města s trakařem, ho naplňovala odporem. Hrozilo totiž reálné nebezpečí, že ho při tom uvidí jeho vlastní žena. Cestou se nešlo dost dobře vyhnout kasárnům finanční stráže. Paní Valérie si potrpěla nejenom na dobrou pověst podle vlastních představ, ale také na výlučnost vojenského stavu, byť pouze poddůstojnického typu. Ta jí zatím v Králíkách trochu scházela. Na druhou stranu vrchní dohlížitel už poznal, že komisař Plischek je muž, který nemluví do větru a také nemá rád váhající podřízené. Správce dvora naštěstí pacholka právě nepotřeboval nikde jinde, nebo si to chtěl u financů z neznámého důvodu vylepšit. Kromě hraběcího trakaře tak získal Sperling k dispozici i jeho obsluhu. Rozlámaná bedna se pořád povalovala v příkopu u cesty a kožené rukavičky vlhly všude kolem v bujné trávě. Zatímco vrchní dohlížitel se pokoušel splnit komisařův rozkaz a zakreslit situaci inkoustovou tužkou na papír podložený služební taškou, pacholek se pohodlně usadil na trakaři a nastavil tvář slunci. Po včerejším večeru usnul téměř okamžitě.

Ovšem také se mu zdálo, že byl stejně rychle probuzen. Vrchní dohlížitel Sperling lomcoval jeho ramenem a tvářil se při tom téměř ublíženě. Ten chlap si tu klidně spí, zatímco on počítá páry rukaviček rozházené po celém okolí. Společnými silami naložili bednu a vydali se směrem ke komisariátu finanční stráže. Právě před kasárny narazili na vrchního dohlížitele Moritze Hilberta.

„Tak z dovolené, pane kolego?“ Sperling se ani nesnažil zakrýt lehkou závist v hlase.

„Od respicientských zkoušek,“ Hilbert byl viditelně v dobré náladě, dlouhá cesta z Prahy jako kdyby ho ani v nejmenším neunavila.

„A zadařilo se?“

Moritz Hilbert si nevšiml číhavého tónu ve Sperlingově hlase. Nebo to alespoň úspěšně předstíral.

„Nad očekávání. Zkoušku mám. A dařilo se i jinak. Už jsem to ohlásil komisaři Plischkovi.“

„Tohle já si nenechám líbit!“ zaječel ženský hlas vyladěný do fistule oběma mužům nad hlavou. Otevřené okno v patře vedlo přímo na chodbu kasáren finanční stráže.

„Ještě si mě jednou zkus říct, že bych měla zametat chodbu. Ty mi nemáš co poroučet, ty flundro jedna ucouraná!“ Vykřičník na konci věty se nedal přeslechnout.

Moritz Hilbert překvapeně povytáhl obočí. „To snad byl hlas paní Valérie, nebo se mýlím?“

Než však mohl Sperling cokoliv dodat, snesla se k nim odpověď hlubokým, trochu nakřáplým hlasem.

„Tak já jsem flundra ucouraná! Ale na drhnutí dlaždic jsem ti dobrá, co? V kasárenském řádu stojí, že se v úklidu společných prostor mají střídat všechny ženské, co bydlí v kasárnách. Tak se to týká také tebe. Nejsi nic lepšího. A když ti to nevoní ode mě, nebo neumíš číst, tak on ti to vysvětlí pan komisař Plischek.“

„Zefi je v ráži,“ odtušil Hilbert, a protože si všiml, že Sperlingovi brunátní tvář, dodal smířlivě: „Však ony se ženské srovnají. Teď jde jenom o to nepřiplést se jim do cesty.“

„Ale ta služka to opravdu přehnala,“ Sperling se ohlédl na pacholka, který si trakař s nákladem postavil na zem a nepodíval se na vrchního dohlížitele za tuhle větu právě přívětivě. Josefínu, která posluhovala u financů a také jim vařila, a které nikdo neřekl jinak než Zefi, znal moc dobře. Byla to holka z hájovny althanovského horského revíru, práce se nebála a nic si nenechala líbit.

„Nepřehnala,“ suše konstatoval Hilbert, „v ubytovacím řádu je opravdu zakotvena povinnost podílet se bezplatně na úklidu společných prostor pro všechny ubytované manželky ženatého mužstva. Takže by bylo výhodnější, kdyby se milostivá se Zefi dohodla.“

Vrchní dohlížitel Sperling zalapal po dechu. Tohle doma nevysvětlí ani omylem. Jeho manželka byla zvyklá chodit nakupovat v klobouku a rukaviček měla slušnou spotřebu. A teď by měla drhnout schody, které budou obratem zaneseny blátem z bot financů vracejících se ze služby? Na potvrzení jeho černých myšlenek se ozval z výšky znovu hlas paní Valérie.

„Tak komisaře by sis na mě chtěla pozvat! Ten může rozkazovat mému muži, ale mně v žádném případě. Navíc bych chtěla vidět toho noblesního pána, jak mi nařizuje, abych místo tebe zametala schody.“

„Jaképak místo mě,“ Zefi nenechala svou protivnici domluvit, „když jsme tu dvě, tak se máme střídat, tak to stojí v kasárenském řádu. To je tvoje povinnost, ne že bys něco milostivě dělala za mě!“

„Možná by ses měla nejdřív naučit číst a pak teprve poučovat, co je kde napsáno,“ fistule se změnila v přiškrcené zasyčení.

Vrchní dohlížitel Sperling pod oknem změnil barvu v obličeji z brunátné ve smrtelně bledou.

„Máte-li jakékoliv pochybnosti o postupu naší služky, doporučuji studium služební instrukce, ale především kasárenského řádu.“

Také Moritz Hilbert se dostával do svého živlu, byť úplně jinak. Jak platnou služební instrukci pro finanční stráž, tak ubytovací řád pro její kasárna nejenom znal nazpaměť, ale také je dovedl odpovídajícím způsobem vyložit. Což téměř bez nadechnutí Rudolfu Sperlingovi alespoň částečně předvedl.

„Týká se to nejenom údržby chodeb, ale také kuchyně. S výjimkou donášky vody. Tu si musí každý z mužů obstarávat sám. Tady se mužstvo docela přetahuje o donášku té vody, kterou Zefi potřebuje na vaření a mytí nádobí. Není od věci dostat navíc jeden její nadýchaný knedlík.“ Pokusil se zasvětit nového kolegu do zvyklostí, ale příliš nepochodil.

„Já číst umím,“ nenechala se vyvést z míry Zefi nad hlavami mužů, „česky a německy stejně dobře. Jde o to, jak jsi na tom ty. Obě příručky ti ten tvůj může půjčit u pana komisaře. Ale rychle, protože já chodbu, schody i kuchyni umyla tuhle sobotu večer, takže bys měla do příští soboty stihnout přeslabikovat všechny svoje povinnosti.“

Z kasárenské chodby se ozvaly razantně přibouchnuté dveře. Zefi zřejmě ovládla pole.

Moritz Hilbert se dotkl dvěma prsty štítku čáka a nechal na chodníku zděšeného vrchního dohlížitele Sperlinga na pospas vlastnímu vzteku a posměšnému pohledu pacholka z hraběcího dvora.

„Zvedejte se, chlape,“ zavrčel směrem k němu Sperling a trochu nedbale se přesunul ke kasárenské zdi tak, aby na něj z patra budovy nebylo vidět. Pak ostrým pochodem vyrazil ke služebně finanční stráže. Kolečko trakaře rachotící po dlažbě z velkých oblých kamenů značilo směr jejich cesty široko daleko. Možná proto už na ně komisař Plischek čekal u vstupních dveří komisariátu. Jednak byl zvědavý, jaký poklad jim četnictvo s takovou radostí přihrálo, za druhé si přece jenom chtěl nováčka ve službě zkontrolovat.

„Velmi elegantní,“ prohrábl se komisař rukavičkářským zbožím v bedně, „až skončíte s papírováním, tak to uložte do skladu, ale bednu nechte otevřenou. Je to pěkně navlhlé, tak ať to nezačne plesnivět. Už takhle je část z toho dost poničená.“

„Pane komisaři,“ vrchní dohlížitel zaváhal, protože se chystal promluvit mimo téma opuštěného koženého zboží.

„Ano?“ Plischkovi zůstaly v hrsti zvlášť jemné dámské rukavičky z doběla zpracované kozinky. Ruce, které by se mu v nich líbily, si uměl vybavit do nejmenších podrobností, ale cosi ve Sperlingově hlase ho přinutilo odpoutat se od té příjemné představy.

„Rád bych se zeptal, proč si služebná z kasáren myslí, že by se měla moje žena podílet na úklidu společných prostor?“

„Protože si přečetla služební instrukci i kasárenský řád a tam to je,“ odtušil komisař. Pak se však zadíval na svého podřízeného přísně.

„Chcete mi tím naznačit, že jste nedočetl základní služební normy?“

Vrchní dohlížitel se sice chystal něco namítnout, ale Plischek ho nepustil ke slovu.

„To, že vám pánové na zemském finančním ředitelství odpustili zkoušky pro vrchní dohlížitele, v žádném případě neznamená, že nebudete znát předpisy. A pokud ten dotaz vzkázala vaše manželka, tak jí vysvětlete, co se od ní očekává. Nemám čas ani náladu řešit spory ženských v kasárnách. Ostatně milostivá paní Valérie je vaší, nikoliv mojí manželkou.“

Komisař Plischek se otočil na podpatku na znamení toho, že rozhovor je ukončen. Pak si to však přece jenom rozmyslel.

„Příslušnou četbu i všechno další, co jste mi právě naznačil, vyřešíte samozřejmě až večer po službě. Teď doúřadujete a vyrazíte hledat majitele téhle bedny. Rozumíte?“

Vrchní dohlížitel Sperling přikývl. Poslouchat rozkazy uměl.

V kontoáru velkoobchodu s galanterním zbožím firmy Hodr byla ze tří míst u psacích stolů dvě prázdná. Na tom posledním, nejdál od okna, si zadumaně zkoušel špičku pera ten nejnižší z firemních úředníků neurčitého věku s vlasy ulíznutými dozadu po vzoru šéfa a majitele firmy. Když se otevřely dveře, nejprve instinktivně zabodl zrak do rozevřené účetní knihy a teprve pak se podíval na příchozího. Na dotaz vrchního dohlížitele Sperlinga, jestli jim neschází bedna s koženým zbožím, se ustrašeně přikrčil. Vzápětí se však vymrštil ze židle, a aniž by se narovnal, rozběhl se kamsi do hloubi domu.

„To musí rozhodnout pan šéf,“ mumlal přitom směrem ke Sperlingovi. Ten zůstal stát v úplně prázdném kontoáru. Udělat pár kroků k nejbližšímu stolu pokrytému papíry bylo dílem okamžiku. Z dopisu, který ležel úplně nahoře, však vrchní dohlížitel ke svému zděšení přečetl jenom velká písmena v záhlaví: Josefa Matouška synové Olomouc. Všechno další se mu rozostřovalo do neurčité šmouhy. Z rozladění ho vytrhl rázný hlas velkoobchodníka Hodra.