Vlastimil Vondruška 

Kronika zániku Evropy 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2019 

© Alena Vondrušková, 2019 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9007-9 (epub) 

ISBN 978-80-243-9008-6 (mobi) 

Mé ženě Aleně 

Autor prohlašuje, že jde o dílo literární, nikoli prognostické. Každý rozumný čtenář jistě chápe, že jde o románovou vizi, jako to věděli třeba čtenáři George Orwella.

1. ČÁST – JAK TO CELÉ ZAČALO 

I – PROLOG 

ADAM (1984–1989) 

Rok 1984, listopad 

Z deštivé mlhy se vynořil stříbrný iljušin se čtyřmi vrtulemi a plavně s mírným zahoupáním dosedl na ranvej ruzyňského letiště. Pilot obratně brzdil a letadlo zastavilo přímo proti odbavovací hale. Adam Wagner si oddechl. Létal velice nerad, pokud by nemusel, nikdy by do letadla nesedl. Vstal, z poličky nad sedadly vytáhl svůj trochu odřený kožený kufřík a zamířil k východu.

„Děkujeme, že jste využil služeb Československých aerolinií,“ loučila se s ním letuška v modré uniformě a s profesionálním úsměvem dodala: „Brzy na shledanou.“

Kovové schůdky byly kluzké, stále drobně mrholilo. Sešel dolů a nastoupil do autobusu, který je odvezl k nedaleké budově. Adam si připravil pas a už se těšil domů na ženu a své tři děti.

Čekala ho nezbytná pasová a celní kontrola.

„Ukažte celní prohlášení! V pořádku, další!“

Prošel uzounkou chodbičkou a chtěl pokračovat do odbavovací haly, kde si cestující vyzvedávali zavazadla, ale cestu mu zastoupili dva muži. Byli středního věku, s krátce ostříhanými vlasy a oba měli dlouhé světlé pláště.

„Soudruh doktor Adam Wagner?“

„Jistě, přejete si?“

„Státní bezpečnost. Musíme si promluvit. Nedělejte potíže a pojďte s námi.“

„To bude nějaký omyl,“ vyhrkl polekaně. Nikdy neměl se Státní bezpečností nic společného, ale jen její jméno stačilo, aby se mu srdce sevřelo strachem.

„To se určitě vysvětlí. Tak už pojďte, soudruhu,“ řekl netrpělivě ten druhý a natáhl ruku pro jeho kufřík. „Ponesu vám ho.“

„Ale já…“

„O zavazadlo se vám postarají.“

Neodvedli ho do Bartolomějské, jak si myslel, ale do malé kanceláře přímo na letišti. Byla stroze zařízená, otlučený psací stůl, několik židlí, na stole lampa a u zdi plechová kancelářská registratura. Vedle dveří byl věšák a na nízkém stolku elektrický vařič s konvicí, pár různých porcelánových hrnků, dóza na kávu a miska plná kostek cukru.

„Dáte si kávu?“ zeptal se ten, co nesl kufřík. Připravil tři hrnky, do každého naložil pořádnou porci kávy a zkontroloval, zda je v konvici voda. Jeho druh zatím otevřel registraturu a vytáhl tlustý šanon, blok a propisovací tužku. Vše úhledně rozložil na stůl a uvelebil se v rozvrzaném křesle. Rukou ukázal Adamovi na prostou tonetku. Pak sáhl do kapsy a vytáhl Adamovo celní prohlášení a lístek, který odevzdal při pasové kontrole.

„Tak soudruhu, co s tebou?“ začal neurčitým, skoro lhostejným hlasem. Adam znepokojeně zaregistroval, že už mu nevykají. „Tys byl v Londýně, je to tak?“

„Jistě. V pasu mám vízum, cestu mi schválil zahraniční odbor Československé akademie věd. Byl jsem tam na konferenci. Jsem totiž sociolog.“

„To my všechno víme. Nás ale zajímá to, co si myslíš, že my nevíme.“

„Byl jsem na konferenci o literatuře. V rámci státního plánu výzkumu se věnuji studiu vztahu mezi uměleckou imaginací a realitou. Píši o té věci knihu.“

„I to víme. V tom kufříku máš jistě text referátu, který jsi tam četl.“

Adam Wagner se zarazil. Co mohou vědět? Ta konference byla v Londýně a účastnili se jí vědečtí pracovníci z celého světa. On byl jediný Čech, alespoň pokud si stačil všimnout. A referát, který tam četl, pro jistotu zahodil, kdyby ho na hranicích prohlíželi. Věděl, že musí být opatrný.

„Možná ho v kufříku mám, mohu se podívat? Pokud jsem ho ovšem nezapomněl v hotelu. Byl jsem trochu nervózní, bojím se létat. Chápete?“

„Jistě, my chápeme všechno. Byla by ovšem škoda tak zajímavý referát zapomenout v Londýně. O čem jsi hovořil, soudruhu?“

„O utopii. Mou specializací je dílo Thomase Mora. To byl Angličan, který pojem utopie vytvořil.“

„Ano, tak se to píše v tvé žádosti, abychom tě na konferenci pustili,“ přikývl chápavě muž za stolem. Jeho druh rozestavil po stole hrnky s báječně vonící kávou. Pak se posadil na židli stranou a do bloku si dělal poznámky.

Muž za stolem se napil, spokojeně mlaskl a pokračoval: „Tys nás ovšem podvedl! Ve skutečnosti jsi měl referát o jiném Angličanovi. Jmenoval se George Orwell a je autorem dvou knih, z nichž čpí na sto honů buržoazní dekadence a fašismus!“

Adam Wagner zbledl a rychle se napil, aby zakryl rozpaky. Káva byla horká a trochu si popálil jazyk. Mlčel, co taky říct?

Muž za stolem vytáhl ze svého šanonu papír a už nehovořil lhostejně. Zvýšil hlas, skoro křičel: „Orwellův román 1984 předvídá jasnozřivě prostřednictvím vize budoucího života Londýna komunistickou realitu mé vlasti. Velikost Orwella je v sociologické metodě, jíž dokázal zobrazit podobu totalitních režimů. Onen Velký bratr, který v románu sleduje hrdiny, není nic jiného než moderní strukturovaná síť špehů, donašečů a skalních komunistů, prostřednictvím níž socialistické vlády dusí každý sebemenší náznak odporu. Řekl jsi to, soudruhu?“

„Jak ale… Kdo vám to řekl?“

„Tak řekl jsi to?“ zařval najednou, skoro brunátný vztekem druhý muž a udeřil zlostně blokem o stůl. Adam si všiml, že si do něj kreslil jakousi čmáranici, snad postavu nahé ženy.

„Není to přeloženo sice úplně přesně, ale ten smysl to má,“ prohlásil s neskrývaným náznakem vzdoru. „Ta konference se konala k osmdesátému prvnímu výročí Orwellova narození. A jeho slavný román se odehrává právě v tomto roce.“

„Tak vidíš, že to jde,“ konstatoval muž, který právě vybuchl, sebral blok, otočil list a začal zase něco čmárat.

„Hrubě jsi porušil etiku socialistického vědce, lhal jsi a urazil svou vlast,“ konstatoval chladně muž za stolem. „Prokurátor by to jistě označil když ne za vlastizradu, pak rozhodně za úmyslné poškození dobrého jména Československa v zahraničí. Na to je nejnižší sazba půl roku nepodmíněně.“

Adam Wagner těžce polkl a na okamžik zavřel oči. Dostali ho. Na té konferenci musel být někdo od nich. Maně se mu vybavil záběr z Vávrova filmu Jan Hus, kde pod kazatelnou stojí jakýsi fanatický mnich a zapisuje kazatelova slova. Ta pak použil kostnický koncil, když Jana Husa posílal na hranici. On zřejmě skončí podobně. Před očima se mu mihla rozesmátá tvář jeho ženy Marty a dětí. To poslední se narodilo ani ne před rokem.

„Posloucháš nás, soudruhu, nebo spíš?“

„Poslouchám, půl roku.“

Muž za stolem přikývl a začal prsty bubnovat do desky stolu. Přitom se na Adama díval zálibně, stejně jako sběratel motýlů na nový a neobyčejně zajímavý exemplář.

„Máš tři děti, Roberta, Barborku a Václava. Ty snad nechceš, aby vyrůstali v míru a jistotách, které jim může nabídnout jen rozvinutá socialistická společnost?“

Adam by rád zařval, že to tedy rozhodně nechce, jenže teď nešlo o něj a jeho vědeckou práci, ale o rodinu. Stiskl dlaně a pokorným hlasem prohlásil: „Udělal jsem velikou chybu, soudruzi. Nechal jsem se zmást návštěvou kapitalistické země. Rád bych tu chybu nějak odčinil.“

„Komunistická strana umí být velkorysá,“ pousmál se muž za stolem. „Ty pracuješ v Sociologickém ústavu. Nejsi sám, kdo podlehl buržoazní ideologii. Ne všichni jsou však ochotni přijmout sebekritiku a napravit se. Ty ochotný jsi, že ano?“

Adam Wagner zbystřil. Ano, udělal chybu a bude za ni muset zaplatit. Ale snad se dá ještě alespoň něco málo zachránit. Rychle uvažoval, kam až je ochotný couvnout. Měl ženu a tři děti. A svou práci, kterou miloval. Léta studoval, aby se mohl věnovat vědě, ne aby lepil pytlíky v komunistickém vězení. Poprvé měl možnost svobodně prezentovat výsledky svého bádání, a takhle žalostně to dopadlo. Nejspíše po něm budou chtít, aby donášel na své kolegy. Nebyl si jistý, zda je ochotný tak vysokou cenu zaplatit. Sklopil oči a tiše se zeptal: „Co mám tedy udělat?“

„O tom, co se u vás děje, máme celkem dobrý přehled,“ řekl muž u stolu a ze šanonu vytáhl jakýsi tiskopis.

„Co nám však dělá starost, je fakt, že po odchodu soudruha Kopala do důchodu nemá vaše stranická buňka dostatek členů, aby mohla podle stanov fungovat samostatně. Tady máš přihlášku do komunistické strany. Je už vyplněná, jak vidíš. Staneš se kandidátem strany, na dva roky, a pokud během té doby prokážeš, že jsi té cti hodný, přijmeme tě mezi sebe. Jestliže však pochybíš, zavřeme tě do vězení, rozumíme si? Tvůj nejstarší syn končí na podzim základní školu. Má výtečný prospěch a podal si přihlášku na gymnázium. Už kvůli němu si nemůžeš dovolit kádrový škraloup! Jakže se jmenuje? Robert, že? Hezké jméno.“

„A moje práce?“

„Budeš v ní samozřejmě pokračovat. Jako kandidát strany budeš chodit na školení a jistě tam načerpáš dostatek podnětů, abys pokračoval ve svém výzkumu ze správných marxistických hledisek.“

Adam Wagner nebyl tak naivní, aby se zeptal, zda si může tuhle nabídku rozmyslet. Ostatně, nebylo ani co. To, co po něm chtěli, mu dávalo na dva roky odklad. Věřil, že se do té doby může hodně věcí změnit. Tam, v Londýně, pochopil, že komunismus to už dlouho vydržet nemůže. Byl fascinovaný představou skutečné demokracie. Natáhl ruku, vzal si od soudruha propisovací tužku a podepsal.

Na chodbě před dveřmi kanceláře na něj čekal jeho kufr. Pracovník tajné bezpečnosti, který v ruce třímal jeho přihlášku, ho doprovodil až do odbavovací haly.

„Budu tvůj stranický ručitel. Jmenuji se František Hrouda, budeme se občas setkávat. Zajímá mě sociologie. A literatura taky, studoval jsem ji v Moskvě. Tak čest práci!“

Adam vyšel do uplakaného odpoledne. Déšť spíše zesílil. Původně chtěl jet autobusem, ale byl ze všeho tak zoufalý, že mávl na taxík. S pomocí řidiče uložil zavazadlo do kufru a sám se posadil na zadní sedadlo, aby se s ním nemusel bavit. Potřeboval si srovnat myšlenky. Sjeli na čtyřproudovou silnici a zabočili k Veleslavínu.

Horečně přemýšlel, byl vždycky zvyklý analyzovat fakta. Na londýnské konferenci měl podle Státní bezpečnosti říci, že Orwellův román 1984 jasnozřivě předvídá prostřednictvím vize života v Londýně komunistickou realitu jeho vlasti. Tak si to sice tady v Praze připravil, ale při projevu tam v sále Britské královské společnosti slovo Londýn ze zdvořilosti k hostitelům vynechal. Jak je možné, že tohle soudruzi nevěděli?

Okamžitě ho napadlo jediné logické vysvětlení. Netušili, co tam doopravdy říkal, protože znali jen koncept. Existoval jediný člověk, kterému ho tady v Praze přečetl. Doktor Leopold Pokorný, kolega. Spolu studovali, po promoci nastoupili do Sociologického ústavu a seděli v jedné pracovně. Jejich rodiny se stýkaly a Polda byl kamarád, před nímž dosud neměl žádné tajnosti.

Rok 1987, březen 

Adam Wagner svému příteli a kolegovi Leopoldu Pokornému neřekl nic o svém zadržení. Styděl se rovněž zmínit o podezření, jehož se nemohl zbavit. Dál se s ním bavil o rodině, o politice, o své práci. Nenápadně však změnil dikci a opatrně, ale nesmlouvavě hájil výdobytky socialismu. Vždycky ovšem jen tak, aby si z něj ostatní nemohli dělat legraci. V Sociologickém ústavu měla většina kolegů jasná stanoviska, hodně odlišná od toho, co se psalo v Rudém právu. Časem se z něj stal mistr oportunismu.

Od Státní bezpečnosti měl celkem klid. Občas s ním pohovořili, ale většinou nechtěli vůbec nic. Díky členství ve straně se stal členem redakce Sociologického časopisu a vedoucím ústavního plánu výzkumu. Soudruhům odpovídal za to, že vědecká a publikační činnost jeho kolegů bude kráčet ideologicky správným směrem. Nebylo to obtížné, nikdo nemínil spáchat vědeckou sebevraždu.

Protože se choval korektně, byl přesně po dvou letech od svého průšvihu přijat za člena Komunistické strany Československa. Doma to tajil a jeho žena Marta se to dozvěděla teprve před půl rokem. Prozradil jí to jejich rodinný přítel doktor Leopold Pokorný.

Marta přilétla domů, v obličeji brunátná zlostí. Křičela: „Že to není pravda?“

Pokusil se jí to vysvětlit, nazvala ho zbabělcem a zrádcem. Večer se odstěhovala z ložnice do obývacího pokoje a od té doby se spolu už ani jednou nemilovali. Dvakrát ji na kolenou prosil se slzami v očích, aby mu to odpustila.

„S rudým čunětem já spát nebudu!“ zaječela na něj, když se pokusil plnění manželských povinností vynutit. Tím jejich manželství prakticky skončilo, i když formálně trvalo dál, ale nemluvili spolu a každý si začal žít po svém.

V létě, když byly děti u babičky, ho Marta požádala o rozhovor. Posadili se do křesel a jeho žena otevřela lahev červeného vína. Nalila a připili si. Adam čekal, co z toho vzejde. Cítil z ní cosi, co neznal. Tohle už nebyla jeho Marta, kterou tak miloval a s níž měl tři děti.

„V tomhle měsíci máme jedno významné výročí,“ začala s pohledem upřeným na hladinu vína. „Ale o něm ty asi nic vědět nebudeš, protože se tě netýká. Ale my, kteří to myslíme s touhle zemí dobře, slavíme desáté výročí vzniku Charty 77.“

Neodpověděl, moc dobře však věděl, o čem mluví. Znal Chartu skoro slovo od slova, studoval ji, protože ho odborně zajímal vznik a fungování totalitních režimů. Byl sociolog a byla to jeho práce. Navíc s většinou toho, co se v ní psalo, z odborného hlediska souhlasil. Charta celkem přesně popisovala situaci, jak ji chápal on. Ale nikdy o tom s manželkou nemluvil, bál se.

„Včera jsem ji podepsala,“ pokračovala Marta a obrátila na něj oči. Byly černé a on se do nich při milování tak rád díval. „Nebylo by jistě dobré, abych ti kazila tvou stranickou pověst. Proto jsem požádala o rozvod. Doufám, že s tím souhlasíš. Náš další společný život nemá žádnou cenu.“

„Ale Marto…“

„To je všechno, co jsem ti chtěla povědět. Rozhodla jsem se. Našla jsem si jiného muže. Je skvělý a rozumíme si. Má vilu, odstěhuju se k němu.“

„A co děti?“

„Barborku a Vašíka si můžeš nechat. I s tímhle bytem. Jsou malí, já bych na ně neměla čas. Navíc chodí do školy tady, těžko by si zvykali jinde. Soud by je stejně přiřkl tobě, když jsi ten komunista. Budu se starat o jinou rodinu. Robert je naštěstí už skoro dospělý. Všechno jsem s ním probrala. Stojí na mé straně, odstěhuje se na kolej, nechce bydlet s komunistou.“

Adam mlčky přikývl, bylo zbytečné s ní diskutovat. Když odešla, lahev dopil a pak mírně podnapilý naříkal dlouho do noci nad nevděkem světa.

Dva dny poté se musel účastnit recepce na velvyslanectví Sovětského svazu. Konala se na znamení vědecké družby a měl tam schůzku s Františkem Hroudou. Ten si pro setkání vybíral různá místa, nikdy ho však nepozval do budovy Státní bezpečnosti.

Ještě než se v davu lidí našli, stihl Adam vypít tři vodky na zlost.

Zajedl je chlebíčky s kaviárem a natáhl ruku pro další číšku.

„Zapíjíš zlost, nebo slavíš?“ uslyšel za sebou. Nemusel se ani ohlédnout, ten hlas poznal hned. Byl vemlouvavý a sebejistý.

Protože měl už trochu v hlavě, jízlivě odsekl: „Ty nevíš? Já myslel, že u vás víte všechno.“

Pracovník Státní bezpečnosti kývl na číšníka a vzal si také vodku. Připili si.

„To, že se zbavíš manželky, je chytré,“ řekl pak uznale. „My ji máme v merku už delší dobu. Stýká se s lidmi kolem Václava Havla. Nechávali jsme ji kvůli tobě v klidu. Až budeš mít rozsudek o rozvodu, skřípneme ji, neboj se.“

„Nešlo by nechat ji na pokoji?“

„Soudruhu, tobě nic neříká třídní boj?“ Hrouda se znovu napil a chápavě konstatoval: „Jenže ty ji máš asi pořád rád, že? Uvidím, co se dá dělat. Ale ona není důležitá. Mluvme o tobě. Dlouho mi trvalo, než jsem to prosadil. Teprve díky tvému rozvodu to dneska ráno prošlo. Budeš oficiálně jmenován kádrovou rezervou na ředitele Sociologického ústavu. Váš ředitel za dva nebo tři roky odejde a pak jmenujeme tebe.“

Jeho optimismus a vševědoucí úsměv Adama Wagnera díky vypitému alkoholu naštval. Místo aby mu poděkoval, odsekl: „To je skvělé. Ovšem za předpokladu, že tu za pár let budete pořád ještě vládnout.“

„Tím míníš komunistickou stranu?“ podivil se klidně. „Já dělám, co ti na očích vidím, a ty se chováš nevděčně. Ale jsi sociolog. Zatraceně dobrý, i když máš v marxismu-leninismu zjevně značné mezery. Tys tu poznámku neřekl jen tak do větru. Co víš?“

„Nevím nic,“ ulekl se Adam. Ještě si budou myslet, že se mu žena svěřovala a on ví o plánech chartistů. Chvatně se pokusil své hloupé uřeknutí uvést na pravou míru: „Jsou to jen takové sociologické úvahy.“

„Ty mne zajímají! Od té londýnské konference víme o tvé odborné práci jen to, co prezentuješ oficiálně.“

„Jistě,“ přisvědčil. To bylo poprvé, co se s Hroudou vrátili k tomu, jak se vlastně seznámili. Dnešek však byl pro Adama zvláštní, nedokázal si pomoct a musel mluvit. Nebyla v tom jen vypitá vodka. Jako by se Martiným odchodem otevřela stavidla, která zadržovala jeho ponížení a sebelítost. Podíval se do široké, na pohled nevinné a upřímné tváře pracovníka Státní bezpečnosti, a provokativně vypálil: „Od té schůzky na Ruzyni vím, že vám donáší doktor Pokorný.“

„Není sám,“ souhlasil chápavě František Hrouda a dopil svou číšku. Postavil ji na podnos, ale novou si nevzal. „Neodbíhej od tématu, soudruhu. Proč si myslíš, že komunismus brzy padne?“

„Nemyslím si to, vycházím jen z teoretických modelů. Obecně platí, že se každý společenský systém dříve nebo později dostane do krize. Vládnoucí vrstva není už schopna po staru vládnout a utlačovaná vrstva není už ochotna po staru žít. To se dočteš v každé učebnici marxismuleninismu.“

„Znám ten Leninův citát. Jenže on mluví o vykořisťovatelských společnostech, nikoli o té naší.“

„A můžeš si být jistý, že na naši to neplatí? Pokud si Lenina pořádně pročteš, můžeš ho chápat i jinak, než se říká v příručkách. Mimochodem většinou hodně hloupých.“

„Souhlasím. Co z toho ale vyplývá? Myslím čistě sociologicky, Adame?“

Adam Wagner si uvědomil, že ho poprvé za tři roky nazval křestním jménem a nikoli jen nic neříkajícím oslovením soudruhu.

„Děláme spolu s Ústavem pro výzkum veřejného mínění pravidelná šetření. Výsledky dostáváte jistě i vy. Jenže jen já vím, jak se ta data shromažďují. Vše se dělá tak, aby byl spokojený Ústřední výbor strany. Jednou se nějaký nadšený sociolog pokusil udělat ho jinak. Výsledky generálního tajemníka tak znechutily, že se ten kolega odešel zocelovat do praxe. Takové výzkumy jsou na hovno!“

„I my máme svá data. Souhlasím, že mnohé výsledky neodpovídají oficiálním šetřením. Co z toho vyvozuješ?“

„Abys zjistil skutečnost, musíš mít reprezentativní vzorek respondentů. Jenže pokud je většina tázaných komunisty, jaký můžeš dostat výsledek? I tak se ale můžeš k něčemu dobrat, pokud si troufneš. Stačí výzkumy přepočítat podle reálné struktury společnosti. Pokud ponížíš výpovědi komunistů v poměru, kolik jich je ve společnosti, a naopak povýšíš stejným poměrem hlasy nestraníků, dostaneš úplně jiné výsledky. Nedávno jsem něco takového soukromě zkusil.“

„A?“

„Zhruba sedmdesát procent obyvatel je nespokojeno se stávajícími poměry. Skoro osmdesát procent obyvatel nesouhlasí s výhodami, jaké mají na pracovištích komunisti. A pozor – devadesát procent obyvatel si podle toho přepočteného výzkumu myslí, že kapitalismus není naším nepřítelem, naopak, je v mnoha ohledech lepší než socialismus. Víš, co to znamená? Že si tohle myslí i mnozí členové komunistické strany. Není to varující?“

„Na to se vykašli! Lidé si nikdy neuměli ničeho vážit.“

„Františku, nepodceňuj je!“ vyhrkl Adam spontánně. Ani on dosud mocného pracovníka Státní bezpečnosti neoslovoval křestním jménem. Ale v zápalu diskuze mu oslovení soudruh nějak nepřišlo na mysl.

Hned ale pokračoval: „Jen nespokojenost a nespokojenost. Nejsou banány, prosím, lidi reptají, ale nestane se nic. Na Vánoce se banány dovezou, lidi je nakoupí a zapomenou. Ale pokud jsou nespokojení s režimem, ten nemůžeš na Vánoce změnit, aby zapomněli!“

„Občané nemusí být spokojení, stačí, aby poslouchali!“

„Mé studie totalitních režimů říkají, že právě tohle je první krok k revoluci. Lidé jsou ochotní poslouchat jen tehdy, pokud jsou spokojení. Pokud však spokojení nejsou, pak musíš poslušnost vynucovat. To ovšem nejde dělat donekonečna. Kvasí to v nich, a i když nedávají veřejně nic znát, čekají. Pak stačí nepatrná roznětka a bum!“

„Co třeba?“

„V Paříži se mezi nespokojeným lidem rozšířila v létě roku 1789 fáma, že král chce proti třetímu stavu nasadit vojsko. Nebyla to pravda, ale lid povstal, dobyl Bastilu a později svého krále poslal pod gilotinu. Po premiéře opery Němá z Portici v roce 1830 povstali Vlámové, svrhli španělskou nadvládu a vyhlásili samostatnou Belgii. Nechce-li lid postaru žít, stačí maličkost. Lenin revolucím rozuměl, to ví každý. My se k ní blížíme. Já osobně si myslím, že se musí poměry radikálně změnit. A kdo tohle říká? Gorbačov! Pokud k tomu rychle nedojde, dostaneme se záhy do situace, kdy se vám to vymkne z rukou. Pak bude stačit třeba jen hloupá fáma a lidé povstanou.“

„Odvážná teorie. Můžeš to všechno sepsat? I s těmi daty, která jsi spočítal.“

„Chceš mne poslat do vězení?“ zeptal se Adam Wagner klidně.

V tuhle chvíli mu to bylo jedno.

„Kdybych chtěl, mohl jsem to udělat už dávno. Důvěra za důvěru. Existuje pár lidí ve vedení, kteří si podobné nebezpečí uvědomují. Každý rozumný pohled je cenný, pokud neopakuje jen ideologické fráze. Máš pravdu, hrozí nám nebezpečí. Jen hlupák by strkal hlavu do písku jako pštros. Jsi dobrý sociolog a odvážný soudruh, takových my si ceníme.“

„Napíšu tu zprávu. Ale něco za něco. Jak jsem řekl, můj kolega Polda Pokorný donáší, mám pravdu, že? Proč jsi totéž nechtěl po mně? Proč já nemusím donášet? Pořád mi to vrtá hlavou.“

František Hrouda si vzal další vodku a naráz ji vypil. „Dobré pití! Už kvůli němu mám rád Sovětský svaz. Chceš znát pravdu? Pokorný je ctižádostivý hlupák a nehodí se na nic jiného než na pěšáka. Ale ty jsi jiný. Potřebujeme lidi jako ty, aby postupně přebírali pozice starších soudruhů. Proto jsem chtěl, abys vstoupil do strany. Jenže ve chvíli, kdy jsi podepsal přihlášku, stal ses pro některé úkoly zcela bezcenný. Myslíš, že by ses dozvěděl něco, co my nevíme? Nám donášejí ti, které naši třídní nepřátelé nepodezírají. Být komunistou je pro disidenty cejch. Proto si je za důvěrné spolupracovníky nevybíráme, chápeš? Naši informátoři se rekrutují z řad nestraníků a disidentů. Mimochodem, už tehdy, kdy jsme se setkali poprvé na letišti, se tvá žena angažovala v Chartě. A vidíš, nic ti neřekla. Nenaříkej pro ni, je to mrcha. Pěkných ženských je na světě spousta. Odejde jedna, přijde jiná. Tvou zprávu chci zítra. Neboj se, v tomhle jsme na jedné lodi. Čest práci!“

Adam Wagner přikývl a přemýšlel, na jaké lodi to vlastně jsou. Odpověď ale nenašel, a tak si dal ještě jednu vodku. Z recepce odešel jako jeden z posledních, notně opilý. Nebyl sám. Vědečtí pracovníci nebyli na rozdíl od dělnické třídy placeni tak dobře, aby se mohli opíjet za své, a podobné recepce tak pro ně byly ideální příležitostí zadarmo se pomět.

Rok 1989, listopad 

Zápis z jednání pracovníků Sociologického ústavu 

Za účasti níže podepsaných pracovníků bylo schváleno:

Založení Občanského fóra.

Mluvčím Občanského fóra Sociologického ústavu byl zvolen vedoucí technické údržby Karel Franta.

Občanské fórum Sociologického ústavu požaduje svobodné volby, vyšetření zločinů KSČ a událostí na Národní třídě, demisi vlády a podporuje kandidaturu Václava Havla na prezidenta Československa.

Pracovníci vyslovili nedůvěru stávajícímu řediteli Sociologického ústavu členu korespondentovi doktoru Janu Mlčochovi, doktoru věd, a požadují, aby okamžitě opustil svou funkci.

Na základě tajného hlasování byl novým ředitelem zvolen doktor Leopold Pokorný, kandidát věd.

Dále byla vyslovena nedůvěra pracovníkům Sociologického ústavu, členům KSČ, doktorům Adamu Wagnerovi, kandidátu věd, a Filipu Nohejlovi, kandidátu věd, a požadujeme, aby jim byla s okamžitou platností ukončena pracovní smlouva.

Rok 1989, prosinec 

Ihned poté, co kolegové vyslovili Adamu Wagnerovi svou nedůvěru a všichni mu okázale vyjadřovali své nejhlubší opovržení, vybral si zbylou dovolenou. Spolu s náhradními volny to stačilo přesně do Třech králů. V té době žil jen se svým nejmladším synem, zbylé dvě děti ho občas navštěvovaly, ale byla to setkání tak chladná, že se jim sám snažil vyhnout.

Syn Robert studoval prvním rokem Filozofickou fakultu. Na tuhle prominentní školu se dostal ještě za socialismu díky osobní urgenci pracovníka tajné bezpečnosti Františka Hroudy. Robert Wagner demonstroval na Národní třídě a stal se mluvčím svého ročníku. S otcem se po sametové revoluci setkal jen jednou.

„Stydím se za tebe!“ oznámil mu chladně.

„Co budeš dělat?“

„To tě už nemusí zajímat, neznáme se!“

Dcera Barborka byla přesně v tom věku, kdy dívky považují všechny dospělé šmahem za nezajímavé a většinou pitomé. Politické události, včetně té na Národní třídě, byly pro ni nudou k ukousání. V létě skončila základní školu a v září byla přijata na gymnázium, ale ve škole ji to nebavilo. Stejně se většinou neučilo a učitelé jim vykládali dokola to, co pořád slyšela v televizi a v metru a o čem nadšeně debatovali spolužáci. Naštěstí se díky tomu nezkoušelo. Všichni se tvářili optimisticky, ale ona byla zoufalá, protože Bohdan z vedlejší třídy si jí nevšímal, i když dělala, co mohla.

Vánoce toho roku, kdy byla smetena komunistická totalita, byly pro Adama Wagnera nejsmutnější v jeho dosavadním životě. Strávil je pouze s malým Vašíkem a dělal všechno, aby si syn Vánoce užil. Bývalá manželka Marta mu ani nezavolala. Obě starší děti byly u ní. Barborka se objevila až na svatého Štěpána. Byla otrávená, protože od matky dostala pod stromeček knížku s podpisem Václava Havla.

„Máma teď pro něj pracuje,“ vykládala. „Bude mu dělat písařku, protože ho prý někdy za dva nebo tři dny zvolí prezidentem. Prý se teď budeme mít všichni dobře, protože budeme svobodní. Vedla spoustu řečí, ale ten řízek za to ani nestál. Měla jsem radši zůstat u tebe. Máš něco k jídlu? Víš, co mi řekla? Že se mám s jídlem krotit, prý tloustnu.“

„Schoval jsem ti od večeře. Chceš rybí nebo vepřový řízek? Jen je osmahnu.“

„Oba. A co Ježíšek, nezastavil se tu?“

„Ty ještě věříš na Ježíška?“ usmál se Adam Wagner a z ledničky vytáhl otlučenou porcelánovou misku, v níž měl uložené obalené řízky. Na pánev nalil trochu slunečnicového oleje a zapálil plynový sporák.

Do kuchyně vrazil malý Vašík. Nedávno mu bylo mu šest let a byl pyšný na to, že začal chodit do školy. V ruce nesl fotbalový míč, knížku Děti z Bullerbynu a mikinu s nápisem New York Rangers. „Hele, ségra, co jsem od táty dostal.“

„Snad od Ježíška?“ zeptala se vesele. Tady se cítila mnohem lépe než u matky. Zvláště její nový manžel ji štval.

„Ty ještě věříš na Ježíška?“ zeptal se káravě malý Vašík. Všichni v kuchyni se rozesmáli.

Barborka nejdříve snědla hromadu salátu a oba řízky, a teprve pak dostala svůj dárek. Celá zjihla. Otec jí koupil malý zlatý prstýnek s perličkou.

Adam Wagner se snad poprvé v těch porevolučních týdnech cítil šťastný. Sám sebe přesvědčoval, že sociologie není jediný svět. Bylo mu totiž jasné, že v nových časech jeho vědecké služby nikdo potřebovat nebude. Existovala však jistě řada jiných možností, jak se uživit. I když ho věda neobyčejně bavila, došlo mu, že údělem mužů není prací se bavit, ale zajistit živobytí a co nejlepší budoucnost pro své děti.

Když vstupoval do KSČ, byl přesvědčený, že to je jeho povinnost vůči rodině, když už se situace vyvinula tak nešťastně. Nebyla to jeho vina, jen se snažil minimalizovat míru škod. Legitimaci vrátil hned začátkem prosince. Ne proto, že to dělali i jiní, většinou ze strachu. Ale v členství v komunistické straně neshledával už žádný smysl. Tehdy si poprvé uvědomil, že politika není osudové poslání, kvůli němuž by měl prolévat svou krev, je to jen nástroj, aby se mohl ve společnosti uplatnit a zajistit rodinu. Tehdy ještě netušil, jak prorocká tahle představa je.

ROBERT (1989–1990) 

Rok 1989, únor 

Hned po skončení lednových demonstrací zatkla Státní bezpečnost Robertovu matku Martu. Byla na Václavském náměstí a prý zaútočila na jedno z vodních děl, které tam pořádkové síly přivezly, aby rozehnaly davy demonstrujících ve jménu památky Jana Palacha. Robert žil na koleji a dozvěděl se o tom až po několika dnech.

Záhy poté si ho předvolal fakultní výbor Svazu socialistické mládeže. Vedl ho ulízaný mládenec s vodovýma očima, slámovými vlasy a bezvýrazným obličejem. Jmenoval se Milan Vomáčka a nikdo ho neviděl oblečeného jinak než do kostkovaného saka, na jehož klopě se skvěl odznak hlásající jeho příslušnost ke Komunistické straně Československa. Spolu s výborem tam byl i postarší muž. Toho Robert neznal.

„Posaď se, soudruhu,“ zahlaholil bodře Milan Vomáčka.

Výbor měl zasedací místnost v rohu budovy, odkud byl nádherný výhled přes Náměstí Krasnoarmějců na Vltavu a Malou Stranu. Svazáci s oblibou sedávali zády k oknům, a tak si Robert mohl vybrat místo s výhledem ven. Všude ještě ležely zbytky sněhu, ale před dvěma dny přišla obleva a mizel před očima.

„Hodnotíme kladně, že ses protistátních demonstrací nezúčastnil,“ pokračoval svazácký předseda. Teď hovořil hlasem vyjadřujícím jeho otcovskou péči o ideový stav Filozofické fakulty.

Robert se demonstrací nezúčastnil proto, že se připravoval na své první dvě zkoušky na vysoké škole a matka mu radila, aby je nejprve složil a teprve pak se staral o jiné věci. Říkávala: „Komouši po tobě půjdou, proto musíš mít ve svých věcech pořádek, aby tě nemohli ze školy tak snadno vyhodit. A když, tak ne kvůli prospěchu!“ Obě zkoušky složil na výbornou.

„Ovšem účastnila se jich tvoje matka. A to je smutné. Matka, které by mělo ležet na srdci blaho socialistické vlasti, neboť komunistická strana ti umožnila studium. Co mi k tomu povíš?“

„Je dospělá,“ opáčil chladně. „A za druhé, já bydlím na koleji a ona se mi nezpovídá, co hodlá dělat.“

„Ovšem odsuzuješ to, co spáchala?“

„Nevím, co spáchala. Pouze se mi doneslo, že jste ji zavřeli do vězení. Prý je s ostatními v Ruzyni.“

„Pokud by nic nespáchala, asi bychom ji nezavřeli, ne?“ ozval se místopředseda svazáckého výboru, obtloustlý student, který jako dělnický kádr během jednoho roku absolvoval střední školu pro pracující a po složení maturity se stal posluchačem vědeckého komunismu. Právě se chystal psát diplomovou práci.

Robert jen pokrčil rameny.

„Podívej se, soudruhu, neměli bychom to zbytečně protahovat,“ ujal se znovu slova Milan Vomáčka. „Tady jsme připravili prohlášení, v němž se distancuješ od hanebného chování své matky. Je tam taky, že souhlasíš s politickou linií Komunistické strany Československa a s přestavbou a plně podporuješ státní orgány v boji proti těm, kteří chtějí rozvracet socialismus.“

Robert zvedl list papíru a pečlivě ho studoval. Ne proto, že by ho ten blábol zajímal, potřeboval získat čas. Přes okraj papíru si všiml, že ho onen neznámý muž zvědavě sleduje. Jeho pohled nebyl zdaleka tak připitomělý, jako byly podle jeho názoru tváře členů svazáckého výboru. Tím větší z něj měl strach.

„Nad čím přemýšlíš, soudruhu?“ podivil se svazácký místopředseda. Robert věděl, že se jmenuje Bělko, ale protože on sám chodil o čtyři ročníky níž, neznal ani jeho křestní jméno. Zaslechl však, že se o něm špitá, jaká je to svině. „Tohle je snad něco, nad čím by neměl pokrokový student váhat. Jestli s sebou nemáš propisku, půjčíme ti.“

„Možná nejsem pokrokový student!“ vybuchl Robert. „Nepodepíšu nic proti své matce, jasné?“

„Jistě. I ty jsi dospělý,“ souhlasil chladně Milan Vomáčka a pokynul mu, aby je opustil. Když se zvedal, výhružně vyštěkl: „Čest práci, soudruhu!“

Robert vyšel na chodbu obloženou otlučeným umělým mramorem a kolem zašlých dveří fakultní administrativy se loudal k bufetu, který byl pod hlavním schodištěm. Vystál krátkou frontu a dal si kávu a chléb se smaženkou. Když chtěl zaplatit, ozvalo se za ním:

„Mně totéž, je to na mě!“

Ohlédl se. Za ním stál onen neznámý, který sledoval rozhovor se svazáckým výborem Filozofické fakulty. Robert na pult položil několik kovových mincí. Vzal si hrnek a papírový tácek s chlebem, a aniž se na muže za sebou podíval, zamířil ke stolkům. Až na jeden byly všechny obsazené. Sotva se uvelebil v nepohodlném křesle z lisovaného plastu a hladově se zakousl do chleba, neznámý se zastavil u jeho stolku. Zeptal se, zda tam má volno, a aniž čekal na odpověď, posadil se proti němu.

„Co chcete?“ zabručel Robert mrzutě. Přestalo mu chutnat.

„Jmenuji se Hrouda,“ představil se ten muž. „Tuhle školu studuješ tak trochu mou zásluhou. Znám tvého otce a zařídil jsem, aby tě přijali. Proto by mi bylo moc líto, pokud bys ji nedokončil. Přitom jsi obě zkoušky složil na výbornou, že?“

„Odkud to víte?“ vyhrkl zmateně. Ten chlap musel lhát. Když skládal přijímací zkoušky, komise mu sdělila, že podle bodování se umístil na druhém místě. Přijali ho proto, že byl dobrý.

Muž, který se představil jako Hrouda, však na otázku nereagoval a klidně pokračoval: „Tvou matku brzy propustíme. Nepůjde před soud, tam skončí Havel a pár dalších. Ona se jen veze. Ale přesto nás tvá matka zajímá. Chceme vědět, co dělá a s kým se stýká.“

„Bydlím na koleji,“ odsekl bojovně. Došlo mu, kdo ten chlap je a co po něm chce. To byla do nebe volající drzost!

„Míst na kolejích je bohužel málo. Jistě pochopíš, že jsou určená pro ty studenty, kteří podporují linii naší strany a vlády. A stejně tak je vzdělání určeno především těm, kteří ho chtějí používat k prospěchu naší socialistické vlasti. Víš dobře, jak velký je zájem o studium na téhle fakultě. Řekl jsem to jasně?“

„Já nejsem zbabělec jako můj otec!“

„Tvůj otec není zbabělec. Je starší, moudřejší a mnohé věci pochopil. Však ty je pochopíš taky. Nespěchám. Zatím můžeš být v klidu. Ale já se zase ozvu!“

Hrouda dojedl smaženku, labužnicky slízl z prstů hořčici, vstal a zmizel.

Robert na odpolední přednášky nešel. Chvíli se bezcílně poflakoval po Starém Městě a díval se, jak ze střech padají zbytky sněhu.

„A nikdo to neuklidí,“ rozčiloval se jakýsi úředník, který na sněhu uklouzl a upadl. Nestalo se mu nic, jen si ušpinil kabát a pomuchlal lejstra. Těžce se zvedl a pokračoval na jednání jakési komise, která se měla zabývat pořádkem na ulicích.

Robert se zastavil ve své oblíbené hospodě U Zelené lípy, která byla v průchodu hned proti Staroměstské radnici, a dal si pivo a rum. Upíjel a přemýšlel. Pak si dal ještě jeden rum a rozhodl se.

Zaplatil a rychlým krokem zamířil na Vinohrady. Marka Bendu zastihl doma. Znal ho, dvakrát se potkali, když Mareček, jak se tomu malému obtloustlému chlapci říkalo, nesl jeho matce zalepenou obálku s nějakými pokyny. Předpokládal správně, že u něj tu petici najde. Hned v předsíni podepsal výzvu s názvem Několik vět.

Rok 1989, září 

„Ano, to vidím, soudruhu Wagnere, že máte podle indexu složené všechny zkoušky a taky jste dostal zápočty,“ krčila omluvně rameny referentka studijního oddělení Filozofické fakulty. „Ale do druhého ročníku vás zapsat nemohu.“

„A smím se zeptat proč?“ vyjel ostře Robert, i když tušil, kdo za tím stojí. Od zimy ho třikrát navštívil Hrouda a své výhrůžky stupňoval. Nemínil jim ani o píď ustoupit. Matce o svých problémech raději neřekl, takhle měla po propuštění z vězení svých starostí dost. Dostala výpověď ze zaměstnání a nakonec ji bývalý spolužák z milosti přijal jako pomocnou skladnici ve velké samoobsluze až na Jižním městě. Propustili i jeho nevlastního otce, který předtím pracoval v jakémsi podniku zahraničního obchodu. Teď zametal chodníky.

„Protože jste požádal o přerušení studia, soudruhu Wagnere,“ vysvětlovala trpělivě referentka. Byla to žena pomalá, důkladná a bez fantazie.

„To jsem tedy nepožádal!“

„Ale ano. Podívejte, tady je rozhodnutí našeho soudruha děkana. Studium se vám přerušuje z osobních důvodů na rok. Vidíte, je tu jasně uvedeno, že na vaši vlastní žádost. Práva studenta samozřejmě neztrácíte, můžete chodit na přednášky i semináře, ale nepřipustíme vás ke zkouškám. A samozřejmě nemáte právo na ubytování na koleji, ani na stravování v menzách. Takže přijďte za rok.“

„Ale já opravdu o přerušení nežádal!“

„Napište si tedy žádost, že se změnila situace. Napište, že z osobních důvodů, na to náš soudruh děkan slyší. Nevidím žádný problém, aby své rozhodnutí zrušil. Jasné? Tady máte formulář a prosím, nezdržujte. Za vámi už je pořádná fronta!“

Robert s předtištěným papírem v ruce mrzutě odstoupil od okénka.

„Stalo se něco?“ zeptala se ho účastně hezká černovláska v džínách a v provokativně vypasovaném triku s nápisem „Oxford University“. Tohle triko se dalo sehnat v Tuzexu a bylo na vysokých školách velkou módou. Robert si ho však dovolit nemohl. Přes léto byl sice na brigádě, ale peníze si schovával.

Černovláska se jmenovala Vlaďka a chodili spolu do stejného studijního kruhu. Nebyla zrovna nejlepší studentka, ale její otec byl proslulý chirurg a primář ve Vinohradské nemocnici, a to mělo na škole svou váhu. Filozofie ani historie ji příliš nebavily, ale otec rozhodl, že musí mít vysokou školu, tak ji navštěvovala. Robert si pobaveně všiml, že nápis na triku je umístěn tak, že přímo na hrotech ňader má písmena X a R a pod nimi nepatrně prosvítala odvážně vykrojená podprsenka. Byl to rozhodně utěšený pohled.

„Prý jsem přerušil studium,“ řekl otráveně.

„To ti závidím,“ přiznala s upřímnou otevřeností. „Ve druháku jsou ty nejtěžší zkoušky. Proč jsi přerušil?“

„Administrativní chyba, ale já chci chodit do školy dál. Odvolám se.“

„Já už se zapsala. Nechceš si zajít do Blatničky na víno? Zvu tě. Slavím.“

„Že ses zapsala?“

„Blázníš? Mám narozeniny.“

Výčep ve Štupartské ulici, kde se dalo v Praze sehnat to nejlepší moravské víno, byl proslulý mezi umělci, profesory i studenty. Tedy, jen některými. Třeba takový Milan Vomáčka tam se svým svazáckým výborem nezašel ani jednou. Víno se pilo vestoje v malém klenutém kumbálu, v němž býval šenk snad už v době nevolnictví. Když bylo hezky, jako právě teď, postávali hosté s číškami vína na ulici a líně rozprávěli o životě. Tady se nikdo s nikým nehádal a také se tu většinou neřešily závažné problémy doby.

Robert zaregistroval, že Vlaďka pozvala jen jeho. Když se blížili k chrámu Panny Marie před Týnem, uchopila ho důvěrně za ruku. Měla ji horkou a nádherně jemnou.

„Pojď, zajdeme tam na chvíli,“ řekla prosebně.

Poslechl, cítil zvláštní rozechvění. I když mu bylo už devatenáct let, byl stále panic. Napadla ho otázka, zda je Vlaďka taky panna. Hlavou se mu mihlo, že by nebylo marné to prověřit. Jenže se bál, měl jen zmatenou představu, co by měl vlastně dělat. Ta touha byla iracionální a cesta k jejímu naplnění nejasná. Matky se styděl zeptat, k nevlastnímu otci neměl nikdy tak blízko, aby mluvili o sexu, a přátelé na škole se vyznali spíše ve filozofii, někteří v dílech Karla Marxe, jiní Immanuela Kanta a Barucha Spinozy. On sám upřednostňoval díla středověkých scholastiků. Ne proto, že by byl věřící, naopak, mnozí z nich byli pro své myšlenky pronásledováni inkvizicí. Tohle teď zažíval i on. Středověcí filozofové byli logičtí, zvídaví a moudří. Zvláště mu imponoval křesťanský étos milosrdenství, rovnosti věřících a sociální spravedlnosti, který jako by se z pozdějších vědeckých děl úplně vytratil, pokud samozřejmě nepočítal zmatené úvahy marxistických autorů.

Vstoupili do velebného ticha chrámu. Vysoko nad hlavami se ztrácela mohutná klenba, ve vzduchu bylo cítit kadidlo, před chvílí skončila bohoslužba. Vlaďka zamířila k jednomu z postranních oltářů a poklekla před ním.

„Moje maminka byla Barbora,“ vysvětlila rychle. „Vždycky na narozeniny se sem chodím za ni pomodlit.“

Poklekl vedle ní a sepjal ruce stejně jako ona. Nemodlil se však, byl náboženstvím nezasažený stejně jako milostnými zkušenostmi. Pokradmu se na ni občas podíval. Za celý rok ho nenapadlo, že je to tak hezká holka, vlastně si jí vůbec nevšímal. Věnoval se pouze studiu.

„Amen,“ řekla a pokřižovala se. Rychle ji napodobil.

„Já nejsem věřící,“ vykládala, jako by se omlouvala, „ale tohle své mamince dlužím. Ona věřící byla.“ Zamířili do Celetné, ale po pár krocích u prodejny s oděvy odbočili do Štupartské.

„Dáš si bílé nebo červené?“

„A ty?“

„Na narozeniny vždycky jen červené. Věděl jsi, že červená symbolizuje vášeň a lásku?“

„Taky věrnost k Sovětskému svazu,“ ušklíbl se vousatý chlap, který stál se skleničkou na ulici. Pil bílé, a protože neměl zjevně co dělat, poslouchal je.

„Červená taky symbolizuje krev, která může téct z nosu toho, kdo otravuje,“ upozornil zlostně Robert. Chlap se rozchechtal, dopil a zmizel.

„Nemusel jsi na něj tak vyjíždět, on to nemyslel zle,“ napomenula ho Vlaďka. „Byl to vlastně dobrý vtip.“

Nevysvětloval jí, proč nemůže podobné vtipy ani vystát.

Vypili tři skleničky a pak mu Vlaďka nabídla, zda by s ní večer šel do Violy. Měla dva lístky na Horníčka, který tam vystupoval se svými slavnými Listy z Provence.

Po představení ji doprovodil domů a před vchodem ji objal a políbil. Udělal to rychle a bázlivě. Stejně to přijala i ona.

Začali spolu chodit a Robert se v duchu třásl strachem, co se stane, až jejich vztah překročí hranici polibků a objetí. Vždycky byl ctižádostivý a ničeho se nebál tolik jako vlastního selhání. Vlaďka naštěstí zatím víc nevyžadovala a on rozhodně nebyl tím, kdo by se odvážil tuhle záležitost posunout někam dál.

Doprovázel ji na fakultu, ale i když nebyl zapsaný do druhého ročníku, přednášky navštěvoval. Většina vyučujících se na něj dívala laskavě a měl pocit, že někteří i povzbudivě a s úctou. Jen přednášející vědeckého komunismu mu dvakrát před ostatními vynadal.

Protože nedostal kolej, vrátil se domů a bydlel u matky. Neměla z toho radost a jeho nevlastní otec dvojnásobně. Proto se snažil být v jejich vile co nejméně. Uvažoval, co bude dál. Všechno mu připadalo bezvýchodné, jako by žil v bažině, do níž se propadal stále hlouběji a hlouběji, a nebylo nic, co by ho opravdu těšilo. Ani Vlaďka často ne.

Rok 1989, listopad 

Byl pošmourný uplakaný pátek. Leták o chystané demonstraci dostal Robert ve škole od přítele z přípravného výboru už předevčírem. S Vlaďkou se dohodli, že na Albertov rozhodně půjdou. Oslava svátku studentů měla vždycky příchuť zakázaného ovoce, možná i vzdoru, pokud se ovšem nekonala v režii školy a Svazu socialistické mládeže. Nezávislé studentské sdružení naplánovalo pietní vzpomínku na Jana Opletala a shromáždění bylo povoleno, ovšem až poté, co ho podpořila i pražská organizace SSM. Mezi studenty se však v kuloárech šeptalo, že je to příležitost ukázat komunistům, že je čas konečně něco změnit. Od středověku byl stav studentský svobodný v jednání i myšlení a kdo jiný by měl zvednout hlas?

Na Albertov dorazili, právě když dozněl zpěv studentské hymny Gaudeamus igitur.

„Páni, tady je lidí,“ špitla Vlaďka polekaně. „Úplně plno. Tolik snad ani studentů v Praze není.“

Robert zahlédl Marka Bendu a přátelsky se pozdravili. Všiml si, že se v davu pohybují děti většiny známých jeho matky, jazykem tisku nepřátel socialismu. Došlo mu, že to není náhoda. Zamával Jirkovi Dienstbierovi, ale ten neodpověděl, jako obvykle se tvářil důležitě a cosi vykládal dvěma obrýleným mládencům.

„Vlaďko, pokud by k něčemu došlo, drž se mě,“ řekl jí tiše.

„K čemu by mělo dojít?“

„Tohle pokojně neskončí.“

„Fajn,“ přikývla a chytla ho za ruku. Měla ji studenou a po okraji bundy stékal pramínek deště.

Po skončení projevů byla manifestace oficiálně ukončena a všichni se měli odebrat na Václavské náměstí, jak stálo v organizačním letáku. Ale začaly se ozývat hlasy, aby se šlo na Vyšehrad. K hrobu Karla Hynka Máchy.

„Jakeše do koše!“ vykřikl kdosi.

„Já bych šla na Vyšehrad,“ rozhodla Vlaďka. „Mácha mi připadá romantičtější.“

K Robertovi se přitočil Marek Benda a polohlasně mu udílel pokyny: „Až tam budeme, musíme všechny strhnout s sebou. Ale bacha, jsou tu provokatéři!“

„Kam strhnout?“

„Do centra. Pak se uvidí.“

Na Vyšehrad došel mnohatisícový zástup a zcela zaplnil prostranství před kostelem. To už se setmělo.

„Masaryka na stovku!“

„Jakeše do koše!“

Marně pobíhalo mezi skandujícími davy několik nervózních organizátorů z pražské organizace Svazu socialistické mládeže. „Konec akce. Jděte domů!“

Zdálky dolehly ke studentům houkačky policejních vozů.

„Jde se na Hrad!“

„Pojď!“ křikl Robert na Vlaďku, popadl ji za ruku a táhl k masivní vyšehradské bráně. Chvíli trvalo, než se jeho přátelům podařilo dav přesvědčit, aby se nerozcházel. Zamířili na Karlovo náměstí. Kdosi vedle nich si tiše broukal Kryla.

Ve Vyšehradské ulici narazili na policejní kordon. Čelo průvodu došlo k hradbě z policejních těl v zelených uniformách a tam se muselo zastavit. Ale ti vzadu se nezastavili a tlačili na přední řady.

„Pusťte nás!“

„To je ono,“ liboval si Šimon Pánek. „Do nich!“

Zavládla panika, ozýval se zoufalý křik těch, kteří se dostali do těsného sevření svých urostlejších sousedů a dusili se. Policajtů však nebylo tolik, aby tlaku tisícovek demonstrujících odolali a nakonec se čelu průvodu podařilo jejich kordon prorazit. Ale záhy napochodovaly posily a ty cestu do centra definitivně zatarasily.

Obejdeme je!“ ozývalo se z různých stran. Zadní část průvodu se otočila a zamířila úzkou Plaveckou ulicí na nábřeží Vltavy. Tady pořádkové síly nebyly. Průvod zastavil dopravu, přidávali se k němu lidé, kteří vystupovali z tramvají a vybíhali z činžáků s omšelými buržoazními fasádami. Po širokém nábřeží pokračovali demonstranti k Národnímu divadlu. Nálada byla stále bojovnější.

„Hanba komoušům!“

Jenže most přes řeku u Národního divadla byl neprodyšně uzavřený kordonem policajtů, a proto čelo demonstrace odbočilo na Národní třídu.

„Jde se na Václavák!“

U Albatrosu na Perštýně byla ulice uzavřena dalším kordonem. Policajti měli na hlavách bílé přilby, před sebou štíty a v rukách třímali výhružně obušky.

„Nechte nás projít!“

„Máme holé ruce!“

Z policejního megafonu se důrazně ozývalo: „Rozejděte se, vaše demonstrace je nezákonná!“

„Tady jsou květiny!“ zadýchaně hlásila jakási hubená dívka. V náruči nesla růže, které dostala od prodavačky nedalekého květinářství. Měli sice už zavřeno, ale myla tam podlahu, a když zjistila, co se děje, raději zůstala v obchodě a zamkla se tam. Dívky si květiny rozebraly a po vzoru amerických hippies je na znamení míru a pokoje začaly zasunovat za štíty policajtů. Mnozí z nich byli ještě mládenci, kteří teprve chodili do školy ministerstva vnitra a byli ze všeho vylekaní. Jiní byli otrlí bijci, kteří prošli už nejednou akcí proti živlům.

Studenti v čele průvodu si sedli na zem a zvedali nad hlavu prázdné ruce s otevřenými dlaněmi. Pár dívek začalo zpívat hymnu a k nim se okamžitě přidali všichni demonstranti.

„A teď Masarykovu! Ach synku, synku, doma-li jsi.“

Robert postřehl, že Vlaďka nádherně zpívá. Dosud to o ní nevěděl. Jak seděli, zem je nepříjemně studila, svlékl si proto bundu, složil ji a společně se na ni posadili. Přivinula se k němu. Nepostřehl, kde se tu najednou vzaly, ale mnozí studenti drželi v rukách zapálené svíčky. Nejspíše si je přinesli s sebou. Národní byla ztemnělá nadcházející nocí a přízračně ji ozařovalo jen nažloutlé světlo plamenů svící, podle dávné mytologie symbolů naděje a pravdy.

Zezadu se ozvalo: „Přehrazují Voršilku a Mikulandskou.“

„Obkličují nás.“

„Klid. Nedejte se vyprovokovat!“

„Všichni si sedněte na zem!“

Megafon neustále opakoval: „Rozejděte se, vaše demonstrace je nezákonná! Jinak proti vám zakročíme!“

Robert se starostlivě podíval na Vlaďku. Oči jí zářily a prudce oddechovala, což jen zvyšovalo půvab jejích ňader. Tu a tam se někdo zvedl a za posměchu svých sousedů mizel zpátky k Národnímu divadlu nebo v některé z postranních ulic. Policajti, kteří tam stáli, zatím odcházející pouštěli.

„Zbabělci,“ utrousila Vlaďka, když si všimla dvou spolužáků, kteří rovněž utekli. Na jejich uprázdněná místa na zemi se okamžitě přesunuli jejich sousedi. Seděli v houfu jako kolonie tučňáků, rameno na rameni.

„Máme holé ruce!“ skandovaly tisíce hrdel.

„Zátah!“ začalo se šířit polekaně.

Konec Národní třídy u řeky přehradil pohotovostní pluk Veřejné bezpečnosti a téměř okamžitě se vrhl na sedící studenty. Uniformovaní policajti s obušky v rukách je tloukli hlava nehlava a podle pokynů svých velitelů některé odvlekli a nakládali do připravených autobusů.

„Zůstaneme!“ řekl Robertovi jakýsi mládenec, kterého neznal. Jenže policajtů přibývalo a surově rozháněli demonstranty. Ze všech stran svírali dav a někde byli lidé natěsnaní tak, že jim hrozilo ušlapání. Objevily se i dva transportéry s radlicemi.

V kordonech zásahových jednotek se sice vytvořilo pár uliček, které dávaly naději opustit Národní třídu. Jenže v těch uličkách policajti odcházející studenty bili, jako když se za Marie Terezie trestali vzbouření žoldnéři.

Do Roberta jakýsi policajt kopl a pokusil se obuškem udeřit Vlaďku. Robert zvedl ruku a ránu zachytil.

„Ty zmrde!“ zařval policajt brunátný zlostí.

„Pryč!“ křikl Robert, popadl Vlaďku za ruku a utíkal s ní do podloubí u Mikulandské. Jenže i tam další příslušníci pohotovostního pluku tloukli studenty, kteří se snažili ukrýt. Odbočili tedy a davem se prodírali k Voršilce. Zmatek na Národní rostl, ze všech stran se ozývaly pokyny policajtů a nářek zraněných. Ale také tlumený zpěv hymny.

Robert odhodlaně zamířil ke kordonu, v němž se na okamžik otevřel průchod. Objal Vlaďku a oběma rukama ji chránil před údery obušků. Sám jich pár schytal. Měl roztržené obočí a krvácel. Skoro nemohl hnout levou rukou po ráně do ramene. Ale podařilo se mu vyvést ji do bezpečí. Utíkali k nedaleké dívčí koleji a spolu s dalšími se v ní ukryli.

Těsně před dvaadvacátou hodinou byla řečí velitele zásahu demonstrace rozptýlena a Národní třída vyčištěna.

Robert s Vlaďkou a nejméně třicet dalších demonstrantů se uchýlili do kanceláře, kde se jindy prodávaly stravenky. Byla hned vedle vchodu a z okna viděli na ulici.

„Tohle jim přece nemůže projít,“ soptil robustní mladík. Měl roztržený svetr a pod okem obrovskou modřinu. Trochu šišlal, protože přišel o dva zuby.

„To tedy rozhodně ne!“ potvrdil Robert. „Počkejte tu, půjdu se podívat ven, co se děje.“

Zpátky byl skoro hned, protože potkal pár přátel a ti mu sdělili, že se snaží dostat do nějakého divadla. V okolí jich bylo hned několik. Herci jsou na jejich straně a už teď se v divadle Na zábradlí hovoří o stávce. Proti komunistům se postavila na koncertu v Obecním domě i Česká filharmonie.

„Tak jdeme, ne?“ houkl na své druhy onen robustní mládenec a čekal, až všichni kancelář opustí.

Museli se plížit postranními uličkami, ale policajtů bylo všude strašně moc a do žádného divadla se nedostali. Nakonec se uchýlili do budovy své fakulty na Náměstí Krasnoarmějců. I když byla už skoro půlnoc, byla odemčená a v několika oknech se svítilo. Jinak byl však uvnitř klid.

Vlaďka popadla Roberta za ruku a vedla ho po schodech do druhého patra.

„Kam mě to vlečeš?“

„Dělám pomocnou vědeckou sílu a mám klíče od docentovy pracovny,“ opáčila suše.

Vešli a Vlaďka za sebou pečlivě zamkla. Pak ho objala a políbila.

Bylo zbytečné cokoli říkat.

Ve starobylé kožené pohovce přišel Robert o panictví a Vlaďka o své panenství. Poprvé to šlo trochu ztuha, ale opakovali to ještě několikrát a teprve k ránu se zeptala: „A co bude dál?“

„Všechny nás zavřít nemohou. Tolik vězení nemají.“

Přikývla, i když to nebylo ono, na co se ptala. Stulila se mu do náruče a oba okamžitě usnuli.

Ráno vyskočila první. „Vstávej, co kdyby docent přišel? Já musím na chvíli domů.“

„Co tam?“

„Přece se musím vykoupat. A vzít si čisté kalhotky,“ opáčila něžně. „Doufám, že se tu budeš zatím chovat řádně.“

Robert se řádně choval. Když se vrátila, byl už členem stávkového výboru.

Zprávy z tisku dne 18. listopadu 1989

Rudé právo: „K udržení veřejného pořádku v centru města byli povoláni příslušníci VB. Ověřovali totožnost účastníků demonstrace a kolem sta osob bylo předvedeno na místní oddělení VB.“

Svobodné slovo: „Včerejší shromáždění vůbec ukázalo, že mladí lidé nejsou ochotni akceptovat zdaleka všechno, co se jim předkládá. Chvílemi to vyjadřovali dost tvrdě. Avšak i to se mi zdálo poučné.“

Mladá fronta: „Masového shromáždění v Praze zneužila skupina osob nechvalně známých z různých protispolečenských vystoupení v minulém období. Vykřikovala hesla hanobící socialistický stát, ústavní činitele a představitele strany a státu.“

Rok 1990, leden 

Dne 29. prosince byl Václav Havel zvolen novým prezidentem Československé, zatím podle jména ještě socialistické republiky. O dva dny později, 1. ledna 1990, přednesl svůj první novoroční prezidentský projev.

„Milí spoluobčané, čtyřicet let jste v tento den slyšeli z úst mých předchůdců v různých obměnách totéž: jak naše země vzkvétá, kolik dalších milionů tun oceli jsme vyrobili, jak jsme všichni šťastni, jak věříme své vládě a jaké krásné perspektivy se před námi otevírají. Předpokládám, že jste mne nenavrhli do tohoto úřadu proto, abych vám i já lhal. Naše země nevzkvétá. Velký tvůrčí a duchovní potenciál našich národů není smysluplně využit.“

Začátek nového svobodného roku si Robert užil podstatně méně, než doufal. Během svátků jedl jen kupované chlebíčky, protože mu neměl kdo uvařit.

Matka se stala pracovnicí kanceláře prezidenta. Hned ten den, kdy Václava Havla Federální shromáždění zvolilo, se odstěhovala s několika jeho nejbližšími spolupracovníky na Hrad a domů se nevracela. Spala tam.

Byla toho spousta, co musela nová administrativa zařídit. Musela také dohlédnout, aby se neničily dokumenty, které dokazovaly zvěrstva, jichž se komunisti po léta dopouštěli.

Domů se vrátila až druhého ledna. Nejspíše nedobrovolně. Přivezla ji hradní šestsettřináctka a šofér ji v náruči odnesl do vily, protože měla vyvrtnutý kotník. Ona sama vykládala, že nesla nějaké těžké krabice s dokumenty a škobrtla na schodech. Od její spolupracovnice se později Robert dozvěděl, že oslavy nového roku byly v kanceláři prezidenta divoké. Jeho matka se projížděla po chodbách namol opilá na koloběžce a sletěla.

Nevlastní otec Michal Bureš odjel na Vánoce s několika přáteli na chalupu, kde se sešli s Mariánem Čalfou a domlouvali cosi, co Roberta vůbec nezajímalo. Domů se vrátil až po Třech králích, navýsost spokojený, protože se stal poradcem nové vlády pro věci zahraničního obchodu.

To vše považoval Robert za logický a spravedlivý výsledek revoluce, jíž se díky zahraničním novinářům začalo říkat sametová. On sám by však volil postup podstatně tvrdší a byl rozhodnutý ho na Filozofické fakultě nekompromisně prosazovat. Stal se členem fakultní rady a Vánoce strávil nad seznamy vyučujících, z nichž po poradě s ostatními vybíral ty, kteří musí školu okamžitě opustit. K nim připsal jména studentů, kteří ztratili důvěru, a musí studium ukončit. Na první místo zařadil Milana Vomáčku.

Tahle práce ho uspokojovala jen částečně, protože ji dělal sám. Vlaďka musela na vánoční svátky odjet na rodinnou chalupu v Krkonoších.

„Ptala jsem se otce, zda by se mnou nemohl jet můj přítel,“ přiznala se provinile, když se před Štědrým dnem loučili, „ale nedovolil mi to.“

To, že se zeptala, byla jen malá náplast na jeho rozmrzelost. Práce na očistě fakulty by ho bavila určitě mnohem víc, kdyby ji dělali spolu.

Nový rok přivítal s lahví šampaňského v ruce na Národní třídě. Sešla se tam spousta studentů. S mnohými se přátelsky objal a olíbal všechny holky, které se kolem něj mihly, a se všemi si připíjel na svobodu. Všude vládlo nepopsatelné nadšení a optimismus. Začínala jiná doba, svobodná a šťastná. K ránu, to už byli všichni notně opilí, skandovali: „Na šibenice s bolševiky!“

Vysokoškolské prázdniny končívaly obvykle na Tři krále a pak začínalo zkouškové období. Ale tentokrát nikdo nikoho nezkoušel, nekonzultovalo se a nikdo nepřipravoval výuku na nadcházející semestr. Robert ani nežádal, aby děkan odvolal přerušení jeho studia, revolucí se tenhle krok komunistické represe zrušil sám.

„Pane docente, studenti k vám nemají důvěru, musíte školu opustit,“ oznámil Robert vyučujícímu. Byl to onen docent, v jehož pohovce připravil Vlaďku o panenství. Na celé katedře byli vybráni jen dva, kteří měli ihned odejít. Profesor, který učil dějiny Sovětského svazu, a tenhle docent, který byl členem fakultního výboru KSČ.

„A můžeš mi říct, co jsem provedl tak strašného, Roberte?“

„Netykejte nám prosím! Tyhle soudružské manýry tu trpět nebudeme!“ vyjel na něj mladý asistent, kterého studenti zvolili novým vedoucím katedry. Na Národní třídě byl s nimi, na rozdíl od většiny ostatních vyučujících. Jmenoval se Šídlo a ševcovskému nástroji se tak trochu i podobal.

„Tak co strašného jsem provedl, kromě toho, že vám tykám?“ ušklíbl se docent popuzeně.

„Jste exponent komunistického režimu! Takoví nemají na univerzitě co hledat.“

„Ovšem jsem také specialista na dobu renesance. A pokud vím, jiného těžko seženete. Pokud nepočítám začátečníky, jako je tady pan kolega,“ řekl a ukázal na nově zvoleného vedoucího katedry.

„Nepřeceňujte se. Co umíte vy, umím taky. A možná lépe, protože nemám na očích marxistické klapky,“ odmítl to doktor Šídlo, který svou diplomovou práci obhájil právě u tohoto docenta před rokem.

„Nejsme jako oni,“ ocitoval docent posměšně heslo, které se v posledních dnech na demonstracích ozývalo tak často. „Po Vítězném únoru udělali naši rodiče tu chybu, že vyhnali všechny profesory, kteří měli tu smůlu, že dostali do vínku buržoazní původ. Mám vám jmenovat některé z nich? Všechno to byly osobnosti tehdejší vědy. Dnes děláte totéž. Není podstatné, kolik studií jsem napsal, co jsem vás naučil, ale nosím si na čele komunistický cejch. Stejně jako se za Gottwalda odborníci nahrazovali dělnickými kádry, za Havla se budou odborníci nahrazovat kádry disidentskými. Nebo takovými, které se vám dokážou vlichotit do přízně.“

„Skončil jste?“

„Jistě. Chci výpověď písemně. A napište tam zdůvodnění, že nemám vaši důvěru.“

„Podívejte se, soudruhu,“ ušklíbl se vedoucí katedry Šídlo, „vy si nebudete poroučet, co máme a nemáme. Tady máte výpověď. Je napsaná přesně tak, jak nařizuje zákon.“

„Ten náš, komunistický,“ upozornil ještě docent, papír sebral a bez pozdravu je opustil.

O týden později odjel do Německa, protože dostal nabídku přednášet na univerzitě v Gӧttingenu. Patřil totiž opravdu mezi přední odborníky na renesanci.

Když měl Robert tuhle nepříjemnou záležitost za sebou a opouštěl budovu, na schodech u sloupu uviděl stát Vlaďku. Na sobě měla svůj obvyklý teplý kabátek, byla bledá a v očích stopy slz.

„Tak ses konečně vrátila?“ řekl a pokusil se ji obejmout, ale nedovolila mu to.

„Stalo se něco?“ zeptal se polekaně.

„Otce vyhodili z nemocnice.“

„Proč? Vždyť je jeden z našich nejlepších chirurgů.“

„Zaměstnanci oddělení mu vyslovili nedůvěru,“ řekla zoufale.

„Byl v komunistické straně a prý jednal totalitně. Vyčetli mu, že v nemocnici prosazoval linii strany.“

„On byl komouš?“

„Ty sis snad myslel, že primář může být nestraník?“

Robert sklopil pohled k zemi. Tak on chodí s dcerou komunisty. Ale pak ji začal alespoň částečně omlouvat. Copak za to mohla? Jeho otec byl taky komunista. Ovšem s ním se Robert jednou pro vždycky rozešel. Bylo zjevné, že Vlaďka něco takového udělat nehodlá.

„To se stane,“ řekl neurčitě a uchopil ji za ruku. Nebránila se.

„On si něco najde, lékař se přece neztratí. Zajdeme do Blatničky na pár skleniček. Potřebujeme to asi oba.“

Vděčně přikývla a políbila ho na tvář.

Rok 1990, srpen 

Jarní semestr nestál z hlediska výuky za nic. Skoro vůbec se neučilo, neustále se řešily problémy budoucnosti. Studenti vedli dlouhé diskuze jak demokraticky řídit univerzitu, jak ji očistit co nejrychleji od komunismu, jak změnit výuku, aby odpovídala nové době.

Vášnivé polemiky se vedly o to, jaký význam mají výrobní prostředky pro chod dějin a zatracovali se husité. Podle své nátury vyzdvihovali studenti různé etapy národních dějin, které byly marxistickou vědou vykládány mylně. Všichni se však shodovali v tom, že dějiny 20. století jsou šmahem vylhané a je třeba úplně jiné a nové interpretace.

Vlaďka se podobných setkání účastnila jen zřídka, a pokud tam byla, mlčela. Robert jí to několikrát vytýkal, ale odpovídala vyhýbavě a někdy se snažila celou věc zlehčit žertem. Rozuměli si stále méně a méně a milovali se jen výjimečně.

Před prázdninami Vlaďka oznámila, že opouští školu.

„Jak opouštíš?“ vyjel na ni popuzeně Robert.

„Co bych tu dělala?“ zeptala se trpce. „Sám víš, že mne studium nikdy moc nebavilo.“

„Jenže teď je to přece jiné. Máme svobodu.“

„Užijte si ji,“ opáčila chladně. „Začala jsem chodit do kurzu pro zdravotní sestry. Otec odjíždí do Volar. Bude tam dělat obvodního lékaře. Já se tam stěhuju za ním. Vlastně jsem se přišla rozloučit. Zítra odjíždím.“

„Ale… mohu za tebou někdy zajet?“

„Proč ne?“ opáčila a z jejího hlasu zněla lhostejnost a nezájem. Robertovi došlo, že už k sobě nepatří. Nechápal však, jak se mohla tak změnit tahle báječná holka, s níž demonstrovali na Národní třídě, byli na Letné, stávkovali a byli všude tam, kde bylo třeba. Odpověď byla jediná, byla nejspíše povrchní a on to nepoznal.

Políbili se a tím jejich láska skončila.

Roberta ani nenapadlo, aby za ní během léta zajel, i když se týden pohyboval po Šumavě. Matka totiž dostala zadarmo pobyt v bývalém luxusním hotelu Ústředního výboru KSČ na Lipně.

Před koncem prázdnin ho matka požádala, aby za ní druhý den zašel do prezidentské kanceláře na Hrad. Odmítla však prozradit důvod, ale podle jejího vítězoslavného výrazu v očích pochopil, že se jí něco povedlo. A týkalo se to rozhodně jeho. Ráno se pečlivě oholil, osprchoval se a oblékl si lehkou košili. Ve vzduchu bylo cítit dusné horko, jaké konec toho léta provázelo.

U vstupu z třetího nádvoří mu ochranka zkontrolovala občanský průkaz a pak se podívala na seznam. Měla ho tam a tak jakýsi postarší muž v civilu kamsi zatelefonoval a vzápětí se objevila mladinká dívenka v minisukni tak krátké, že ji skoro ani nemusela oblékat, a pokynula mu, aby ji doprovodil. Matčina kancelář byla v prvním patře, ale výtahem vyjeli do druhého a dlouhou chodbou pokračovali k malé zasedačce. Když tam vstoupili, kolem dlouhého stolu sedělo už asi deset mládenců v Robertově věku. Několik z nich znal, i když spíše od vidění. Patřili do rodin disidentů, s nimiž se před sametovou revolucí matka stýkala.

Marta seděla v čele a před sebou měla rozložené papíry. Zamířil k ní a pozdravil ji. Kývla hlavou, ale v tu chvíli mu připadala víc jako úředník než matka.

Ukázala na volnou židli a hned se ujala slova: „A jsme všichni. Nemusím vám asi vykládat, jak důležité je, aby si tahle země vychovala nové elity. Jiné, než byly ty primitivní komunistické. Naší zbraní musí být vzdělanost. Československé školství musí projít ještě dlouhou cestou, než vám ho bude moci kvalitně nabídnout. Dvě generace totality byly příliš a zcela zničily hodnoty, k nimž se chceme vrátit. Jedna věc je budovat demokracii, druhá vědět, jak skutečná demokracie vypadá. Vy všichni jste za svobodu bojovali, a je proto logické, že právě vy se musíte stát těmi, kteří budou náš národ v budoucnu vést. My ale nejsme jako oni, a to znamená, že vést ho můžete jen tehdy, pokud budete na ten úkol kvalitně připraveni. A to znamená vědět.“

„Učit se, učit se, učit se,“ zabručel tiše Robertův soused. Neznal ho, ale jízlivost, která z Leninova citátu čišela, ho naštvala. Mlčel, ale umínil si, že to později matce poví.

„Když byl pan prezident v únoru ve Spojených státech, dohodl tam také studijní pobyty. Nebudete se tam však učit ekonomii, dějiny nebo literaturu, ale musíte získat rozhled. Budete studovat společenské vědy, především ty obory, které u nás po celá desetiletí chyběly, jako je teorie lidských práv či principy rovnosti. To jsou témata, která dnes potřebujeme. Všichni z vás hovoří více či méně anglicky.“

Teprve teď se krátce podívala na svého syna a usmála se na něj. Díky jejímu druhému manželovi, který za socialismu pracoval v podniku zahraničního obchodu, uměl Robert anglicky slušně. Michal Bureš ho po večerech učil a to byl také jeden z důvodů, proč ho neměl rád. Býval vzteklý, pokud Robert nepochopil něco hned, a často se pohádali.

„Ovšem vy musíte umět anglicky dokonale,“ pokračovala Marta.

„Odjedete proto na půlroční kurz angličtiny do Spojených států. Ti nejlepší tam pak zůstanou a dostanou stipendium na některé z tamních univerzit, aby mohli ve studiu pokračovat. Je totiž důležité…“ Nedořekla, protože se otevřely dveře a v nich se objevila tuctová tvář s masitými tvářemi a rozcuchanými vlasy. „Už jde!“ řekl ten člověk pisklavým hlasem eunucha. Alespoň tak to Robertovi připadalo. Neměl rád muže, na kterých se maso třáslo jako sulc.

„Pan prezident!“ vyhrkla nadšeně Marta. Vzápětí se ve dveřích objevil Václav Havel. Posadil se do čela vedle ní a chvíli s nimi diskutoval o tom, co je čeká. Roberta a ještě několik dalších mládenců a dívek u stolu znal ještě z časů před sametovou revolucí. Chvíli s nimi žertoval, po trochu strojeném přednesu jeho asistentky Marty to bylo, jako by všechny polil živou vodou. Pokud si Robert nebyl jistý, že to, co jim jeho matka vykládala, má smysl, po setkání s Václavem Havlem o tom už nepochyboval. Ten uměl svým jakoby ostýchavým, ale přitom nesmírně chytrým způsobem nadchnout. Pravda a láska musí konečně zvítězit nad lží a nenávistí. Robert byl rozhodnutý, že on pro to udělá všechno. Ostatně, byla to jeho povinnost.

ADAM (1990–1991) 

Rok 1990, leden 

Hned po Třech králích se vydal Adam Wagner na své teď již bývalé pracoviště, aby ukončil pracovní poměr. Na Národní třídě se zastavil u pomníčku, u něhož hořela hromada svící. Tady měl zemřít onen student, kterého údajně zabila při zásahu proti demonstrantům komunistická policie. To byl důvod, proč národ povstal. Poslední kapka, kterou číše nenávisti přetekla. Přesně jak předvídal v analýze, kterou kdysi napsal pro potřeby státní bezpečnosti. Naštěstí nezemřel nikdo, ale revoluci už žádná síla zastavit nedokázala.

Odbočil kolem nakladatelství Albatros do Jilské ulice. V nakladatelství ležel jeho rukopis, napsal pro děti knížku o sociologii. Bylo jasné, že už nikdy nevyjde.

Nový ředitel Sociologického ústavu, jeho bývalý spolužák doktor Leopold Pokorný, se ani neobtěžoval ho přijmout. Výpověď mu předložil mluvčí Občanského fóra, teď již nový technický náměstek Karel Franta. Zabral si Adamovu pracovnu. Na stěně visel obraz nového československého prezidenta Václava Havla. Jinak se nezměnilo nic. Pouze z příruční knihovny zmizely odborné knihy a stál zde výtisk Černých baronů a několik knih autorů, které Adam Wagner neznal.

„Podepiš!“

„Co to je?“

„Tvá výpověď dohodou.“

„Já žádnou výpověď nepodal. To vy jste mne vyhodili. Byl jsem se poradit, stále ještě platí zákoník práce, jestli to vaše Občanské fórum neví. Ostatně, vy bojujete za právní stát, takže snad sami zákony porušovat nebudete.“

Nastala chvíle ticha. Karel Franta, bývalý topič a disident, si ho nepřívětivě měřil. Pak chladně zachrochtal: „Tady zůstat nemůžeš, to je ti snad jasné? Takže co chceš?“

„Za prvé, abyste mi netykal. A za druhé, chci odstupné.“

„Kolik?“

„Šest měsíčních platů.“

Karel Franta zaváhal. Měl pocit, že v zákoníku práce tolik není, ale chtěl se co nejrychleji toho komouše zbavit. A proto souhlasil. Jakmile dohodu podepsali, Karel Franta osobně doprovodil Adama Wagnera k vrátnici a tam upozornil, že tohoto člověka už nikdy nesmějí pustit dál.

Rok 1990, duben 

Adam Wagner byl totálně otrávený. Kvůli návštěvě papeže Jana Pavla II. se nemohl dostat domů, protože skoro celá Praha byla tak obšancovaná, že musel zaparkovat škodovku před uzávěrou silnice kdesi v Butovicích a pokračoval oklikami v přecpaných autobusech a pak metrem. Připadlo mu, že je to ještě horší, než když se slavívaly 1. máje.

Bylo už pozdě odpoledne a on jedl naposledy ráno. Doma v ledničce toho asi moc nenajde, v poslední době domácnost trochu zanedbával, hledal práci. Peníze, které dostal jako odstupné, pomalu docházely. Měl hlad, a proto vystoupil na Můstku, aby se najedl v Koruně. Tam chodíval už jako student. Miloval ten kachlíčkovaný bufet s věčně umaštěnými a neumytými okenními tabulemi, s vysokými stolky krytými umakartem, se zpocenými tvářemi prodavaček za pultem, vůní dršťkových polévek a křupavými slanými houskami. Byl už skoro u dveří a natahoval ruku k chromovanému madlu, aby si otevřel skleněné dveře s pískovaným nápisem Koruna, když za sebou zaslechl: „Nazdar, stará strukturo!“

Trhl sebou a polekaně se ohlédl. I když představitelé Občanského fóra neustále opakovali, že oni nejsou jako komunisti a vyzývali občany k nenásilí, tu a tam jich nějaký komunista pár schytal. U nich v ulici vytloukli okna předsedovi uliční organizace, který před sametovou revolucí odmítal dát doporučení ke studiu dětem z rodin, které označoval za „živly“. Teď byl v důchodu a z bytu prakticky nevycházel.

Za Adamem Wagnerem stál muž o něco mladší, než byl on sám, menší postavy, ale s extrémně velkou hlavou řídce porostlou světlými kudrnatými vlasy. Poznal ho okamžitě. Viktor Cejlek, redaktor Československé televize. Tedy redaktor v době, kdy on sám pracoval v Sociologickém ústavu. Udělali spolu několik reportáží pro tehdy oblíbený Televizní klub mladých.

„Promiň, ale já…,“ zakoktal se.

„Slyšel jsem, že tě vyhodili. Mě taky,“ vykládal bodře Viktor Cejlek. Lidé kolem spěchali, všem bylo zjevně jedno, co si povídají.

„No jo, je holt taková doba. Co děláš?“

„Tamti dělají revoluci, no a já pro změnu vydělávám peníze,“ zasmál se. „Nechceš se přidat?“

„Nevím, jestli bych to uměl,“ opáčil trochu odtažitě Adam. Nesnášel soudružskou bodrost, která z Viktora vyzařovala na sto honů. Rozhodně se nemínil dát zatáhnout do něčeho, čeho by pak litoval.

„Tohle bys tedy se svým vzděláním rozhodně zvládl. Pár jazyků umíš, ne?“

„Jen anglicky a německy. Ruština se dneska nepočítá. Francouzsky jen trochu.“

„Skvělé! S několika známými jsem rozjel divadelní představení pro cizince. Praha je dneska Mekka, rozumíš? Směřují sem bohatí čumilové od New Yorku až po Tokio. A všichni touží po kultuře z blbákova za železnou oponou. Tak ji dostávají. Prodávám vstupenky, je to zlatý důl. Sám to ale nezvládnu, potřebuji spolehlivé pomocníky.“

„Prodávat vstupenky?“ ujasňoval si naštvaně Adam Wagner. „To jako sedět v kase?“

„Tak se to dneska už nedělá. V Celetné jsem otevřel turistické centrum. Hned proti filozofické fakultě, tam to znáš, ne? Radíme turistům, jak strávit v Praze volný čas. A přitom jim prodáváme vstupenky, ale jen na naše představení, rozumíš? Jde o to, že tam musí pracovat lidi, co vypadají dobře, umějí jazyky a jsou schopni říci alespoň dvě věty o kultuře. Ale jinak umějí mlčet. Tebe znám, jsi správný chlap. Tak co ty na to?“

„Jaký je plat?“

„Tohle není zaměstnání. Žádná pracovní smlouva, něco jako brigáda. Z každé prodané vstupenky je slušná provize. A nemusíš to nikde hlásit, jasné? Žádné papírování, žádné daně.“

Adam Wagner si byl jistý, že tohle rozhodně není nic pro něj. Vystudoval vysokou školu, a i když se rozloučil s představou vědecké práce, nemínil se ve svých čtyřiceti letech chovat jako vekslák. Přesto se spíše ze slušnosti zeptal, kolik by tedy ty provize byly.

„Když to dobře půjde, tak pět tisíc čistého,“ řekl Viktor Cejlek a významně si ho měřil.

Adam Wagner dostával před sametovou revolucí v Sociologickém ústavu tři a půl tisíce korun měsíčně, což bylo o pár stovek víc, než měla většina kolegů. Měl pocit, že mu i tohle přitížilo, když se rozhodovalo, zda mu spolupracovníci vysloví nedůvěru. Pět tisíc korun by mu v současné situaci určitě pomohlo. Alespoň na pár týdnů by měl vystaráno. Přesto ještě váhal.

„Jo, zapomněl jsem dodat, že se provize vyplácí vždycky v neděli. Těch pět tisíc budeš mít samozřejmě za týden,“ podotkl s výrazem Mefistofela Viktor Cejlek. „Ovšem pracuje se i v sobotu a v neděli, na pracovní dobu si nehrajeme. Jsme tam zatím dva, kromě mě ještě jedna holka, a střídáme se. Bereš?“

„Beru,“ potvrdil už bez rozmýšlení Adam Wagner.

Záhy si ověřil, že bývalý televizní redaktor nelhal. Na konci týdne spočítali tržbu, oddělili si z ní provize, které si poctivě dělili na třetiny, a zbytek odevzdali. Za dva měsíce vydělal Adam Wagner tolik, kolik dostávali jeho bývalí kolegové za rok své vědecké práce. To ho usmiřovalo s faktem, že se stal obyčejným prodavačem.

„Guten Tag. Ich kann Ihnen die Oper Don Giovanni empfehlen. Natürlich, das ist jetzt die beste im Prag. Wieviel? Vier Tiket? Im Ordnung!“

A další stovka byla v kapse.

Rok 1991 

Zprávy z tisku: Nejdůležitější události roku1991 

V lednu byla v Iráku zahájena operace Pouštní bouře, válečný konflikt mezi Irákem a koalicí, v jejímž čele stály USA. Jedním z argumentů amerického prezidenta pro vojenskou akci bylo svědectví kuvajtské dívky Nayirah al-Sabah před členy výboru pro lidská práva amerického kongresu o zvěrstvech irácké armády na civilním obyvatelstvu.

Později organizace Human Rights Watch zjistila, že šlo o dceru kuvajtského vyslance v USA a vše bylo vylhané.

Dne 15. února podepsala Československá federativní republika, Polsko a Maďarsko Visegrádskou dohodu o spolupráci a koordinaci kroků v rámci evropské integrace.

V dubnu byla ukončena výroba legendárního automobilu Trabant.

Dne 21. června opustily území Československa poslední oddíly sovětského okupačního vojska „dočasně umístěného na našem území“.

Dne 31. prosince formálně zanikl SSSR a transformoval se v okleštěné Společenství nezávislých států.

Rok 1991, červen 

Malého Vašíka přehlásil Adam Wagner z Dejvic do školy v Truhlářské. K ní to bylo z turistického centra v Celetné jen pár kroků. Po skončení vyučování chodíval chlapec za otcem a zůstával s ním až do zavírací doby. Seděl u stolku, psal si úkoly a občas sám prodával. Těch několik nezbytných vět se naučil v pěti jazycích, kromě jiného i japonsky. Cizinci byli obvykle rozněžnělí, když jim vstupenky nabízelo dítě s bezelstným výrazem ve tváři, takže si je skoro vždycky koupili. Pokud prodával malý Vašík, byly tržby nadprůměrně vysoké. Vašík Wagner prospíval skvěle. Pro děti to nebyla snadná doba, protože mnohé pykaly za viny svých rodičů. Vašík však měl od učitelů i spolužáků klid, protože na radu svého otce odpovídal na otázku, co dělají rodiče, že otec je prodavač a maminka pracuje v kanceláři pana prezidenta Havla. Tím unikl pozornosti nově jmenované výchovné poradkyně, která považovala za své poslání převychovávat děti z komunistických rodin, neboť ty zjevně nemohly dostat tu správnou výchovu.

S matkou se Vašík odmítl stýkat. Nezapomněl na první Vánoce po revoluci, kdy mu ani nezavolala, natož aby mu poslala nějaký dárek. Teprve mnohem později se dozvěděl, že mu dárek po sestře poslala, ale ta ho vyhodila do popelnice. Tím dárkem byla zarámovaná fotografie, na níž Václav Havel objímal jednou rukou kolem ramen jeho matku, a pod tím bylo věnování: „Malému Vašíkovi jiný Vašík, občan jménem Havel“.

Adam Wagner se brzy naučil pohybovat v novém světě. Nebylo to tak špatné, jak se původně bál. Protože celkem dobře vypadal a uměl mluvit úplně jinak než většina těch, kteří se v okolí Staroměstského náměstí živili na turistech, získal si snadno přátelství hned několika mladých děvčat, které jako průvodkyně vodily valutové cizince po pražských pamětihodnostech. Na cestě od Prašné brány se s nimi vždycky zastavovaly u něj s doporučením, že tady seženou vstupenky na nejlepší pražská divadelní představení.

Své provize si vybíraly různě. Nejčastěji se nechaly pozvat na večeři, při níž je musel bavit, občas pak skončily v Adamově ložnici a někdy od něj dostaly k narozeninám nebo svátku ne zrovna levný dárek. Ale byly i takové, které si braly peníze. Ostřížím zrakem hlídaly, kolik vstupenek si jejich výpravy koupí, a vždycky měly přesně spočítáno, jaký je jejich podíl. Ty mu sympatické nebyly, ale obchod byl obchod.

Ve srovnání s tím, na co byl zvyklý dříve, vydělával už celý rok neuvěřitelné peníze. Neutrácel a konto ve spořitelně mu utěšeně rostlo, přesto se cítil být druhořadým občanem. Nová doba s lidmi, jako byl on, nepočítala. Jednou potkal na ulici bývalého kolegu ze Sociologického ústavu, který se na rozdíl od něj nepošpinil a dál se věnoval vědeckému výzkumu totalitních režimů. Prošli kolem sebe, jako by mezi nimi byla zeď. A ona vlastně byla. Adam Wagner se ocitl na té straně barikády, kde žili pouliční prodavači, průvodkyně turistů, číšníci, taxikáři a šlapky. Neměl však v povaze naříkat. Nový svět ho navíc ze sociologického hlediska zaujal. Se zájmem se díval kolem sebe a studoval společnost, v níž se nedobrovolně ocitl.

S překvapením zjišťoval, jak naivní byly jeho vědecké představy, které jako sociolog publikoval, aniž by znal skutečné lidi jinak než z příruček. Chyb ve svých předrevolučních analýzách našel celou řadu, ale základním rozporem byl pojem motivace. Nic z toho, co ho učili na univerzitě a co se objevovalo ve sbornících Sociologického ústavu, v realitě neplatilo. Lidé, mezi nimiž se ocitl, se chovali individualisticky, vlastně naprosto sobecky, ale přitom velice prakticky. To, co studoval jako sociální jednání, tady příliš nefungovalo. Každý sám za sebe.

Ze sociologického hlediska byl takový postoj jedinců ke svému okolí špatný, ale jemu vyhovoval. Když si to uvědomil, byl tím zjištěním ohromený. Stačila jedna revoluce a pečlivě budované sociální vazby vzaly zcela přirozeně za své. Nejen u něj, ale u většiny lidí, které znal. Začínal si uvědomovat, že to je pro budoucnost vážná hrozba. Staré vazby vzaly za své, ale nové nevznikaly, neboť tu byla jen ideologická a většinou málo praktická hesla, která nemohla dlouhodobě fungovat, až první okouzlení z revoluce pomine.

„Ahoj táto,“ pozdravila ho dcera Barborka. Vplula do prodejny se vznešeností svých šestnácti let, v minisukni a s umně vyčesanou hřívou hustých plavých vlasů. Ty zdědila po své matce. Naštěstí jen to. Byl už večer a touhle dobou se v turistickém centru zastavovali jen ojediněle lidé bloudící městem a hledající na poslední chvíli nějakou zábavu.

Barborka sem chodívala jen výjimečně. Jednou se přiznala, že ji zrovna netěší dívat se na otce jako prodavače. Odpoledne po škole trávila čas s kamarádkami, možná i s kamarádem, ale o to se Adam nestaral. Jako sociolog věděl, že dcerám v pubertě je naprosto zbytečné cokoli radit, natož je hlídat. Barborka se jinak chovala celkem slušně, domů přicházela většinou dříve než on a připravila večeři. Za to směla čas od času vyrazit večer na diskotéku či jinam. Jaksi přirozeně, aniž o tom mluvili, se totiž nastěhovala k němu.

„Stalo se něco?“ zeptal se Adam Wagner. Zrovna přepočítával tržbu. Vašík seděl vedle něj a pyšně se díval na hromadu bankovek. Část z nich vydělal on.

„Byla jsem u matky.“ Následovala dlouhá odmlka.

„A co?“

„Je to koza!“

„Pohádaly jste se?“

„Jo. Na jaře slíbila, že mě v létě vezme s její rodinou k moři.“

„Já vím, nechce se ti.“

„Už je to jedno. Nevezme mě.“

Adam Wagner postřehl v jejích očích slzy. Uvědomil si, že je špatný otec. Celé léto by strávil tady a prodával vstupenky, místo aby udělal svým dětem trochu radosti. Vlastně ho zatím ani jednou nenapadlo, že by měl mít nějakou dovolenou.

„Tak tě k moři vezmu já,“ prohlásil furiantsky. „Ale ne pod stan a s krabicí řízků z domova jako pojede tvá matka. My pojedeme do hotelu a budeme jíst v restauraci. A nepojedeme do Jugoslávie, ale třeba do Španělska. Nebo do Itálie. A poletíme letadlem. Co vy dva na to?“

„Já taky?“ vydechl nadšeně Vašík a skočil mu kolem krku.

„Samozřejmě. Vždyť sis na to vydělal. Oba to budete mít jako odměnu za vysvědčení.“

Nastala chvíle ticha. Pak Barborka tiše špitla: „Tak to já asi zůstanu doma.“

„Proč? Vysvědčení bude mizerné?“

„Proto jsem se s mámou pohádala. Víš, ono asi nebude žádné.“

„Jak žádné?“

Barborka chodila na střední školu a první ročník prošla s odřenými zády. Slíbila sice, že se zlepší, ale nejspíš se jí to nepodařilo.

„Nebaví mě to,“ řekla a vzdorovitě mu pohlédla do očí. „Vystudoval jsi univerzitu, ale co z toho máš? Nechci dopadnout stejně.“

„O tom s tebou diskutovat nebudu,“ opáčil Adam Wagner přísně.

„Pokud tě škola nebaví, tak co chceš dělat?“

„Maminka jedné mé kamarádky má kadeřnický salon,“ pokračovala tiše, s pohledem sklopeným k podlaze. „Skoro půl roku tam pomáhám. Prý jsem šikovná. Už i stříhám zákaznice. Chtěla bych tam pracovat. Časem bych si třeba otevřela vlastní kadeřnictví.“

„Tak jo!“

„Tak jo? Ty se nezlobíš?“ vyhrkla nevěřícně.

„A proč? Máš pravdu. Vysoká škola není pupek světa.“

„Teda… Já se ti omlouvám. Jsi ten nejlepší táta na světě!“

Barborka se vrhla otci kolem krku a přitom žalovala: „Matka mi vynadala, když jsem jí to řekla. Jsem prý neschopný idiot.“

„Milé děvče, už nejsme v komunismu, aby nám Ústřední výbor nařizoval, co máme a nemáme dělat. Ale nařizovat nám nebude ani Občanské fórum nebo tvá matka. Člověk si může dělat to, co mu jde a co ho baví. Zajdu do školy a zařídím ukončení tvého studia.“

„Nemusíš, oni mě minulý týden vyhodili. Měla jsem moc neomluvených hodin. Ale v tom kadeřnictví jsem už nějaké peníze vydělala. Na tu dovolenou ti přidám.“

„Ani nápad, má milá. Schovej si to na věno!“

„Co je to věno?“ zeptal se Vašík, který stál stranou a jejich hovor zvědavě sledoval.

„Bývalo zvykem, že rodiče dávali dceři majetek, dům, pole nebo peníze, aby si ji vůbec někdo vzal,“ odpověděl lehkomyslně Adam Wagner.

„To abys našetřil pořádný balík, jinak si mou ségru nikdo nevezme,“ potvrdil malý Vašík. Barborka na něj vyplázla jazyk. Ve dveřích se objevil japonský turista s nezbytným fotoaparátem zavěšeným přes rameno. Když za chvíli odcházel, třímal v ruce vstupenku na loutkovou operu Don Giovanni.

Adam Wagner zavřel turistické centrum a klíč uložil do kapsy. Byl šťastný. Měl svou rodinu. I když ne celou, ale nebyl na světě sám.

Protože Barborka toho dne nic neuvařila, dokonce ani nestihla nakoupit, pozval své děti na večeři do nově otevřené restaurace Planet Hollywood. Byla sice drahá, ale on na to měl.

Hned druhý den zašel objednat dvoutýdenní pobyt na Kanárských ostrovech.

Rok 1991, září 

Kvůli své dovolené se Adam Wagner ostře pohádal s Viktorem Cejlkem. Ten byl sice v prodejně společníkem, ale na prodávání vstupenek mu občas nezbyl čas, protože se raději věnoval produkci nových divadelních představení pro cizince. Přesto zisk pořád dělili poctivě na třetiny.

„V létě je nejvíc turistů!“ rozčiloval se Viktor. Když šlo o peníze, byl vždycky navztekaný. „Nikam nepojedeš!“

„Ve dvou to zvládnete. Já to pak doženu. Budu tu třeba celý týden bez přestávky. Volno si vezmete zase vy.“

„Zrovna nacvičujeme něco na Novotného lávce. Já na prodejnu víc času nemám.“

Hádka skončila tím, že Adam Wagner položil na stůl klíč od turistického centra a oznámil, že v tom případě končí hned. Žádnou pracovní smlouvu nemá a nikdo z něj nebude dělat vola.

Viktor Cejlek okamžitě obrátil a navrhl, že na dva týdny sežene nějakou náhradu, ale po dovolené se Adam do prodejny vrátí a to volno si napracuje.

Dovolená u moře stála za to a děti byly nadšené. Malý Vašík hned po příletu běžel k moři, aby si ověřil, že je opravdu slané. Barborka první večer protancovala se snědým Španělem, který v hotelu organizoval zábavu pro německé turisty. Čechů tam totiž bylo jen pár. Tenhle hotel nepatřil k těm nejlevnějším.

V Praze se po návratu vše vrátilo do starých kolejí. Adam Wagner prodával vstupenky a během dne si chodíval na chvíli odpočinout do některé z okolních kaváren. Občas ho doprovázela některá z dočasných známých. Zvláště zrzavá Dita dávala najevo, že by byla ochotná trávit s ním podstatně více času, a za určitých podmínek možná i všechen. Ale Adam se nemínil podruhé ženit.

Končil srpen a Prahu dusila téměř tropická vedra. Ani na Kanárských ostrovech se nepotil tolik jako ono úterý, kdy v poledne turistické centrum podle rozpisu zavřel a vyrazil na kávu a Coca-Colu s ledem. Posadil se k malému stolku v rohu a bezmyšlenkovitě srkal brčkem nádherně ledovou tmavou tekutinu.

„Zdravím, Adame,“ vytrhl ho ze snění známý hlas. Zvedl oči. Před ním stál František Hrouda. Na sobě měl elegantní, výtečně padnoucí oblek, rozhodně šitý na míru, a moderní širokou kravatu. Byl hladce oholený a nevtíravě voněl mentolovým deodorantem. Bez ptaní si přisedl a objednal si totéž.

„Už nezdravíš čest práci?“ ušklíbl se Adam Wagner.

„Budeš se možná divit, ale ne,“ zasmál se bývalý pracovník Státní bezpečnosti. „Pokud však mám informace, taky jsi tenhle pozdrav zavrhl. Legitimaci jsi položil skoro hned.“

„A proč bych si ji nechával? Já do strany přece dobrovolně nevstoupil.“

„To ovšem dneska nikoho nezajímá. Máš cejch, vyhodili tě ze Sociologického ústavu, ale zabezpečil ses dobře, ne?“

„Rozhodně nenosím oblek a kravatu.“

„Ale mohl bys, pokud bys chtěl.“

„Nechci!“

„Neříkej hned ne. Sám dobře víš, že v životě existují chvíle, kdy si člověk nemůže příliš vybírat. Vím o tobě víc, než si myslíš. Ale ty o mně nic. Stále pracuji na ministerstvu vnitra. To je strašně složitý úřad a mnoho oddělení tam za komunistů existovalo tak napůl v ilegalitě. I to naše. Nikde v papírech ho nenajdeš. Navíc se spousta dokumentů při revoluci ztratila. Je logické, že ti noví se v organizaci vnitra nevyznají. Ani všechny zaměstnance nejsou schopni najít. Udělali ze mě poradce pro reorganizaci.“

„Naši předkové by řekli, že udělali kozla zahradníkem.“

„Pořád stejně hubatý a vtipný. Vždycky jsem tě měl rád.“

„To jsem poznal hned při našem prvním setkání tam na Ruzyni.“

„To se tedy hluboce mýlíš. Jiní by ti na mém místě vymlátili zuby za to, cos provedl. Já si nedělám legraci! Jenže něčím jsi mne tehdy zaujal. Mám na lidi nos. Rád si s tebou povídám.“

„Co chceš, nezdržuj, musím se vrátit do práce.“

„Co si myslíš o té nové straně? Myslím tu, co založil Václav Klaus?“

„Udělal dobře, že rozbil Občanské fórum.“

„V příštím roce budou volby. První svobodné. Všichni na ministerstvu tvrdí, že to bude Klausův hrob. Jak to vidíš ty?“

„Politika mě nezajímá,“ zabručel Adam Wagner. Byla to svým způsobem pravda, i když veškeré dění pečlivě sledoval. Jeho však zajímaly obecné mechanismy, bez ohledu na to, kdo je zrovna hlásal. Měnily se jen kulisy a herci, ale drama zůstávalo stále až hrozivě stejné. Společnost se pohybovala v jakémsi kruhu. Do něj patřila i revoluce, která smetla komunisty. Měl teorii, že vývoj je neustálým opakováním totality.

„Nekecej, že bys nevěděl, co se děje!“ bodře ho napomenul jeho společník. Způsobů pracovníka tajné bezpečnosti se zjevně zbavit nedokázal.

„Tak dobře. Občanské fórum se nedávno, myslím, že v dubnu, transformovalo v novou politickou stranu. Nazvalo se Občanské hnutí a volby prohraje. Tenhle národ si až příliš zvykl na totalitu,“ začal polohlasně Adam Wagner. Ostražitě se podíval k vedlejšímu stolku. Naštěstí tam seděli dva černoši.

Proto o něco klidněji pokračoval: „Havel prosazuje občanskou společnost. Právě ta je středobodem politického programu Občanského hnutí a on ho samozřejmě podporuje, i když se tváří jako nestranický prezident. Ani Havel té straně nepomůže. Co je ve skutečnosti občanská společnost? Pár samozvanců, kteří se v revoluci postavili do čela a hlásají nikoli to, co si myslí většina, ale co se hodí a líbí jim. Většina národa je po revoluci následovala, ať již proto, že s nimi souhlasila, nebo proto, že se bála. Klaus se vzbouřil proti téhle společenské anarchii a nabízí cestu nikoli občanskou, ale politickou. Pevné mantinely dané tradičním stranickým systémem. Ten dává lidem iluzi, že mohou do věcí veřejných mluvit. Spořádaný občan nechce občanskou anarchii, ale byrokratický systém, který všichni v podstatě znají. Lidé si tohle samozřejmě neuvědomují, ale platí to o většině společenských postojů. Jsou nezáměrné, ale reálné.“

„Mluví z tebe hořkost, protože ty Občanskému fóru nic dobrého nepřeješ. Mimochodem, v Občanském hnutí je i můj ministr Jan Sokol.“

„Uvidíme…“

„Kdybych tě neznal, hodil bych tvé škarohlídské vize za hlavu. Jenže tys skoro přesně předpověděl pád komunismu. Proč si myslíš, že Občanské hnutí ve volbách propadne? Náš analytický útvar na ministerstvu si myslí něco úplně jiného.“

„Váš analytický útvar,“ opakoval se zjevným pohrdáním Adam Wagner. Věděl, že tam přešli dva kolegové ze Sociologického ústavu. „Kdo v něm pracuje? Všichni, které revoluce vynesla nahoru. Zakladatelé Občanského fóra. Stejně jako vaši bývalí komunističtí analytici nebyli před revolucí schopni pochopit, co se doopravdy děje, nejsou ani tihle noví.“

„Na tomhle argumentu něco je,“ připustil zaraženě František Hrouda. Pak trochu ožil a dodal: „Ovšem je tu rozdíl. Před revolucí nestraníci komunisty nenáviděli, zatímco teď jsou všichni nadšení, protože budou první opravdu svobodné volby. Máme demokracii!“

„Před revolucí jste si taky mysleli, že všichni nenávidí imperialisty a lid je až na pár disidentů nadšený z výdobytků socialismu,“ ironicky opáčil Adam Wagner. „Jsem sociolog, a tak vím, jakou hodnotu mají výzkumy veřejného mínění. Je to pohádka pro panovníky, aby se jim lépe spalo. Větší hodnotu nemají. Přečti si však zprávy z listopadu osmdesát devět! Až na nepatrné výjimky tehdy venkov disidentům nevěřil. Skoro nikde Občanská fóra nezakládali, proto museli umělci a zasloužilí disidenti vyrážet na spanilé jízdy, aby šířili pravdu a lásku. Revoluce byla věcí Prahy. Venkov je příliš konzervativní. A Havel udělal obrovskou chybu.“

„Myslíš amnestii?“

„Taky. Já ale nemluvím o marginálních krocích, ale o obecných principech. V revolucích se popravují svržení panovníci, protože na jejich hlavy padnou všechny hříchy poraženého režimu. Lid se tím očistí a zbaví vin, byť se na hanebnostech popraveného panovníka podílela více či méně většina národa. Jenže po téhle revoluci se veškerý lid stále staví na pranýř. Havel sebemrskačsky opakuje, že národ se provinil a musí se obrodit. A po něm to opakují všichni v Občanském hnutí – Pithart, Dienstbier, Zeman i Bursík. Ve městech rozdávají majetky restituentům, jenže to je menšina městského obyvatelstva, a ti, co nic nedostanou, závidí a jsou naštvaní. Když kvůli ničemu jinému, tak proto, že jim berete jistotu bydlení. Venkovany zase stavíte na pranýř kvůli JZD, ale přitom v nich tihle lidé vyrostli a žili si dobře. To, jak kdysi družstva vznikala, je už dávno pryč. Místo aby Havel lidem říkal, že je čeká šťastná budoucnost, straší je, že země nevzkvétá a že se provinili, samozřejmě až na něj a pár morálně čistých disidentů. Klaus to dělá chytřeji. Je třeba zapomenout a jít dál.“

„Jistě, stejné závěry máme z analýzy revolucí v jižní Americe a na Kubě,“ ozval se od vedlejšího stolku jeden z černochů. Hovořil celkem slušně česky. Vytáhl vizitku, na níž stálo, že je profesorem kulturní antropologie na University of Michigan.

„Trhni si nohou,“ poradil mu zlostně František Hrouda.

„Vy být rasista?“ podivil se černoch.

„Ne, on je jen něco jako české FBI,“ usmál se Adam Wagner.

„Chápu. To je horší než být rasista,“ potvrdil se stejně přátelským úsměvem americký kulturní antropolog. Měl veselé oči, zářivě bílé zuby a masité rty svých afrických předků.

„Zaplatím,“ křikl poradce pro reorganizaci ministerstva vnitra na líného číšníka. „Za oba.“

„Doprovodím tě do toho tvého kulturního centra,“ řekl. „Budu stručný, protože nás tlačí čas a ten pitomec nás nenechal domluvit. Zajímají mě tvé názory, protože jsi vzdělaný a myslí ti to. Na prodavače je tě škoda. Budou svobodné volby a účastní se jich spousta stran. Potřebujeme, aby ses stal volebním manažerem jedné z nich. Budeš se technicky starat o volební kampaň, ne o politiku. Pokud víme, chtějí utratit několik desítek milionů korun. Ty zařídíš, aby se vše objednávalo u spřátelených firem. Seznam ti dodám. A zařídíš, aby dostávaly, co si řeknou. Vyděláš na tom rozhodně víc než na vstupenkách na stupidní divadelní představení. Vedení oné strany, kde máme svého člověka, hledá na tenhle post někoho, jako jsi ty.“

„Už jednou jsem ti naletěl. Podruhé stejnou chybu neudělám!“

„Adame,“ řekl shovívavě František Hrouda, „jak ty můžeš studovat společnost, pokud nepochopíš jistou podstatnou věc. Jsou instituce, které se nezmění tím, že mají nového ministra a na zdi nevisí obraz Masaryka, Háchy, Gottwalda nebo Husáka, ale Havla. Jak říkám, vždycky jsem tě měl rád a nerad bych ti musel po tolika letech přátelství vytlouct zuby. Pracuješ jako prodavač, že? Děláš to legálně? Máš registrovanou živnost? Přiznáváš daně? A co to vaše centrum? To přiznává příjmy z těch vstupenek? Můžeme poslat kdykoli kontrolu. Nebo rovnou začít vyšetřování na základě anonymního trestního oznámení.“

„Aha,“ vybuchl naštvaně Adam Wagner. „Zase se mnou chceš manipulovat, co? A je ti jedno, co chci já.“

„Ale tak to přece v životě chodí. Nežiješ na pustém ostrově. Svoboda je poznaná nutnost, jak říkají klasici marxismu leninismu. Adame, vím toho o světě víc než ty, i když nejsem sociolog. Věř mi, jsi mi sympatický a mám s tebou velké plány. Jsi pro mne velice užitečný, to já umím ocenit. Samozřejmě, pokud se nestavíš proti mně. S tím Občanským hnutím máš asi pravdu. I když se to ministrovi nebude líbit, vstoupím do strany ke Klausovi.“

Rok 1992, červen 

Oficiální výsledky voleb do České národní rady 

Koalice Občanské demokratické strany a Křesťansko-demokratické strany 29,73 %, Koalice levý blok (Komunistická strana Čech a Moravy a Demokratická levice ČSFR) 14,05 %, Československá sociální demokracie 6,53 %, Liberálně sociální unie (Strana zelených, Československá strana socialistická, Zemědělská strana) 6,52 %, Křesťanská a demokratická unie – Československá strana lidová 6,28 %, Sdružení pro republiku – Republikánská strana Československa 5,98 %, Občanská demokratická aliance 5,93 % a Hnutí za samosprávnou demokracii – Společnost pro Moravu a Slezsko 5,87 %.

Do České národní rady se nedostalo Občanské hnutí, které zůstalo pod povinnou hranicí, protože získalo jen 4,59 % oprávněných voličských hlasů. Adam Wagner měl pravdu.

ROBERT (1991–1993) 

Rok 1991, květen 

První půlrok ve Spojených státech byl celkem nuda. Odvezli je do jakéhosi střediska na americkém středozápadě, jemuž se hrdě říkalo campus. Stál v malém městečku nedaleko Little Rock a kromě asi deseti restaurací, v nichž se prodávaly jen hamburgery, tu nebylo vůbec nic. Bydleli v pěkných přízemních bungalovech a denně absolvovali šest hodin výuky. Kromě angličtiny se učili základy amerického práva a ústavní principy demokracie. Něco málo se dozvěděli i o teorii společenského vývoje, komunikaci a sociologii. Marxe a Lenina nahradily klasické autority, jakými byl Keynes, Mill a Schumpeter. Ze současných se četl třeba Fukuyama, studovaly se také práce bojovníků za lidská práva, třeba Angely Davisové.

Dvakrát týdně se vpodvečer konala ve velkém sále společenská setkání, která však měla daleko do vysokoškolských večírků, jaké znal Robert z Prahy. I když se jim říkalo vznešeně party, smyslem setkání byly diskuze a přednášky. Pila se Coca-Cola a slabá filtrovaná káva. Alkohol a cigarety byly přísně zakázány.

Do campusu za nimi přijížděli různí lidé a někteří hovořili americky s tak strašlivým přízvukem, že jim Robert zpočátku skoro nic nerozuměl. Ale časem se to zlepšilo a po několika měsících jeho doma pečlivě vypilovaná anglická výslovnost, na niž si jeho otčím tak potrpěl, vzala za své. Zato však rozuměl všemu a všem a všichni rozuměli jemu.

Na party se většinou hovořilo o tom, co vše je třeba ve světě zlepšit, protože Spojené státy cítily odpovědnost za osudy zemí, které dosud nepoznaly demokracii. Tomu Robert fandil, vždyť sám na vlastní kůži poznal, co to je žít v totalitě. Ale často se hovořilo i o problémech, které byly podle Roberta čistě americké, o rasové segregaci, o nerovném postavení žen či o toleranci vůči homosexuálům a dalším menšinám.

Po jedné takové diskuzi navrhl Michaele, studentce, která s ním do campusu přijela z Prahy, zda by se nešla ještě na chvíli projít.

Byl konec jara, ale kolem už všechno kvetlo, jako by byl vrchol léta. Michaela měla krásné dlouhé nohy, byla štíhlá a vlastnila plné rty, které přímo zvaly k políbení. Robert žil příliš dlouho jako poustevník, jen dvakrát se tu pomiloval s jakousi holkou mexického původu, která pracovala v jedné z restaurací, ale za to jí samozřejmě musel zaplatit. Jmenovala se Sancha a měla velký zadek. Michaela ho lákala, protože byla úplně jiná.

„Proč ne?“ opáčila. „Stejně jsem si chtěla s tebou promluvit.“ Robertovi poskočilo srdce radostí.

„Jde o to, cos dneska během diskuze tvrdil,“ pokračovala, když opustili sál a vyšli před hlavní budovu. Za zády měli bungalovy, ale vydali se opačným směrem do tmy. Tam byla zahrada a hřiště, kde hráli ve volném čase basketbal, vzadu pak travnatá prérie a řeka.

„Co jsem tvrdil?“ zeptal se Robert trochu nesoustředěně a uvažoval, zda by ji neměl vzít za ruku.

„Řekl jsi, že existují společenské role, které jsou dané historickým vývojem,“ pokračovala Michaela. „Takže ty tvrdíš, že muž má být nadřazený ženě?“

„To jsem přece neřekl,“ ohradil se. „Ale uznej, že ženy mají jiné schopnosti než muži. Jsou prostě obory, kde se s nimi nemohou rovnat.“

„To je přece hloupost!“ rozzlobila se a pak mu přednesla spoustu argumentů, které jeho představy vyvracely. Většinu z nich opakovala po lidech, kteří jim v campusu přednášeli, takže Robert je mohl zpochybnit jen stěží.

Když skončila, mrzutě namítl, že nebere ovšem v potaz fakt, že hlavním úkolem ženy je rodit děti. Než ještě stačil dodat, že jinak by přece lidstvo zaniklo, rozzlobila se, že tak to přece není. Žena má právo svobodně si zvolit svou cestu, a pokud dítě zplodí, pak má společnost povinnost udělat vše, aby ji mateřství nezatěžovalo a ona mohla zaujmout postavení rovnocenné mužům.

I když si večer představoval jinak, u hřiště se otočili a vrátili se. Ještě chvíli diskutovali a u brány campusu jí rozmrzelý Robert popřál dobrou noc. Nevadilo mu, co říkala, každý měl právo na svůj názor a mohl se mýlit. Ale bojovný způsob, jakým s ním hovořila, zcela vylučoval jakékoli milostné pokusy.

„Přemýšlej o tom, co jsem ti řekla,“ upozornila ho na rozloučenou a pak zamířila ke svému bungalovu. Robert prošel bránou ven a pospíchal do městečka, aby stihl Sanchu v restauraci ještě dříve, než zavřou. Raději za to zaplatí, než by se s Michaelou dohadoval.

Zanedlouho poté se konaly zkoušky. Robert dopadl dobře a dozvěděl se, že bude ve Spojených státech studovat dál. Obdrží stipendium od jakéhosi nesmírně bohatého mecenáše maďarského původu. Stejné stipendium obdržela i Michaela a ještě tři další účastníci campusu v Little Rock.

Rok 1992, březen 

Northern Illinois University se nacházela až skoro u hranic s Kanadou a bylo to znát na počasí. První zima, kterou tam Robert strávil, mu připomínala Verneův román Oceánem na kře ledové. Michiganské jezero zamrzlo a po ledě se daly dělat mnohakilometrové vyjížďky na bruslích, v lese zahlédl medvěda a jednou napadlo sněhu tolik, že se nedal campus vůbec opustit.

Tahle univerzita byla státem ve státě, protože ji navštěvovalo víc než dvacet tisíc studentů. Sedm campusů, v nichž žili a studovali, bylo rozptýleno od Chicaga na sever až k hranicím. Škola měla pro své studenty vlastní nemocnici, divadlo a koncertní sál a dokonce i muzeum antropologie. V propagačních materiálech se však nevyzdvihovala ani tak úroveň studia jako fakt, že na škole působil špičkový atletický klub.

Koleje nabízely desítky různých studijních programů, v nichž se mohl obyčejný smrtelník při letmém pohledu jen těžko vyznat. Byly mezi nimi i takové jako polární studia, studium života v jihovýchodní Asii či péče o matku a kojení. Ve spolupráci s moskevskou uměleckou školou se zde také vyučovalo divadlo a balet.

Robert studoval v koleji hospodářských věd, kam ovšem nepatřila jen ekonomie, ale také rozmanité programy orientované na společenské vědy a filozofii. Výběr měl ulehčen, neboť stipendium bylo určeno pro jeden konkrétní program, který se jmenoval Politika a demokracie. Nikdo mu tady ovšem nepřikazoval navštěvovat přesně určené předměty, jak to znal z Prahy. Studijní plán měl každý posluchač individuální podle svého zaměření a cíle. S jeho sestavením pomáhali studentům asistenti v moderně zařízeném středisku. Pak už jen stačilo navštěvovat přednášky, semináře, občas složit nějakou zkoušku a získávat kredity potřebné k postupu do vyššího ročníku. Campus ve městě DeKalb byl obrovský, zabíral plochu asi jako polovina pražského Jižního města. V areálu stálo více než šedesát velkých budov, určených pro administrativu, služby a výuku, a stovky menších k ubytování a stravování. Chloubou campusu byla nejstarší budova školy pojmenovaná podle zakladatele univerzity Altgeld Hall. Pocházela z poloviny 19. století a Robertovi vzhledem připomínala zámek Hlubokou. Uvnitř byl obrovský taneční sál a výpočetní středisko. Všichni byli na tuhle stavbu nesmírně hrdí, protože tak starých se v amerických školách mnoho nenacházelo.

Ubytování v campusu bylo komfortní ve srovnání s tím, co zažil v Little Rocku. Každý student měl k dispozici vlastní ložnici s malou toaletou a koupelnou. Vždycky šest ložnic tvořilo buňku se společnou kuchyňkou a společenskou místností. Robertovými sousedy byli Maďar Gejza, Italka Giannina a Nigerijka Bombata.

Zbylé dvě ložnice patřily indickému páru, Čandrovi a jeho krásné krajance Gaudí. Ti dva byli milenci a chystali svatbu. Problém byl, že podle rodinné tradice se jí museli účastnit všichni příbuzní, jenže těch bylo tak na dvě plná letadla. Protože chtěli mít svatbu v Americe, už půl roku je trápil problém, jak tuhle ošidnou záležitost vyřešit.

Gejzovi Keréstesovi bylo třicet let a v jejich malé komunitě byl nejstarší. Nikdo nepamatoval, kdy sem přišel studovat. On sám tvrdil, že to bylo hned po skončení války Severu proti Jihu. Nazývali ho prezidentem, neboť to bylo na lístku, který si nalepil na dveře. Byl to hezký vysoký muž, typický Maďar s uhrančivým pohledem a černými kudrnatými vlasy, a neustále se smál. Ve Spojených státech žil přes dvacet let, protože sem jeho rodiče uprchli před komunistickým režimem, ale navzdory tomu si ponechal dvojí občanství.

„Čechy mám rád,“ vykládal Robertovi, když se přišel ubytovat.

„Můj otec Prahu navštívil a moc hezky o ní vyprávěl. Pivo U Fleků. To bylo v srpnu šedesát osm. Tehdy byl velitelem tankové roty a odmítl zasáhnout proti demonstrantům, takže ho degradovali. Hned potom jsme utekli do Spojených států.“

„Díky!“

„Za co?“

„Že tehdy v Praze neposlechl.“

„Poslechli jiní. Teď je to na nás, aby bylo takových hajzlů co nejméně. Vy jste s nimi v Praze pěkně zametli. U nás doma v Budapešti taky. Ale ještě chvíli si počkám. My Maďaři jsme jiní než vy. Jsme strašně paličatí a rádi se staráme jen o sebe.“

„A to je špatně?“

„Jak se to vezme. Bude ještě čas si o tom popovídat. Teď k tomu, jak tu žijeme. Když je nějaký problém, demokraticky se hlasuje. Schválili jsme si, že se tu nekouří a nepijí se destiláty. Pivo a víno je povoleno, samozřejmě v rozumné míře. Návštěvy opačného pohlaví dovoleny. I stejného,“ řekl a zasmál se. Když postřehl nechápavý Robertův výraz, upřesnil: „Tahle škola je jedna z nejliberálnějších ve Spojených státech, proto tu studuje hodně gayů, lesbiček i transsexuálů. Jsi tu nový, takže tě upozorňuji, neopovažuj se říct proti nim jediné křivé slovo!“

„Co by se mi stalo?“

„Vyloučili by tě. Stejně tak, pokud se budeš chovat rasisticky. Ale ještě k našemu pořádku. V uklízení se střídáme a stravovat se můžeš v jídelnách, je jich tu několik. Jenže tam dostaneš jenom hamburger nebo špagety. Lepší je vařit si sám.“

„A ty si vaříš?“

„Proč? Bombata je skvělá kuchařka. Chodíme spolu a ona je mi za to vděčná.“

„Není to náhodou rasismus, využívat ji?“ ušklíbl se Robert. Stále nevěděl, co si má o tomhle upovídaném Maďarovi myslet.

„Rasismus by to byl, pokud bych její milostné návrhy odmítl. Nebo pokud bych s nimi začal já sám. To by byl pro změnu sexismus, ten se tu taky trestá. Ale když se sama nabídla, proč bych to nepřijal? Je to korektní, víš! Pokud ti mohu poradit, taky si nějakou najdi. Je to pohodlnější a příjemnější. Tady není sex vůbec tabu, musí však být založen na oboustranném respektu a svobodném rozhodnutí.“

„Jenže kdo mi tu zbývá? Ta Italka?“

„Ať tě to ani nenapadne! Evropankám se vyhýbej, Giannina je sice pěkná, ale namyšlená. A Američanky jsou ještě horší. Ideální jsou Japonky nebo Korejky.“

„No ale k čemu by mi taková holka byla? Představ si, že bude bydlet až na druhé straně campusu. Najím se tam, ale než se od ní vrátím, vytráví mi. A tyhle pokoje nejsou zařízené pro dva.“

„Tady se pořád někdo stěhuje. Pokud si nějakou holku najdeš, vezmeš ji sem a Giannina půjde pryč. Takže to hlavní teď víš. Ať se ti tady líbí!“

O dva dny později měl Robert příležitost popovídat si mezi čtyřma očima s Gianninou. Vlastně si ho našla sama. Zašli do malé kavárny vedle muzea.

„Tak co, už ti poradil, aby sis našel nějakou holku a mne vystěhoval?“ zeptala se bez úvodu.

Robert na okamžik zaváhal a pak přikývl.

„Nemá mě rád,“ řekla a upila z velkého papírového kelímku kávu. „Abys rozuměl, odmítla jsem ho. Na to mám právo. Jenže je Maďar a vzal to jako urážku. Existují sociální atavismy, které se překonávají strašně špatně. I když je tohle liberální škola, některé věci tu pořád ještě procházejí.“

„Co studuješ?“

„Kulturní antropologii. Studium je fajn, ale s některými lidmi vycházím špatně. Proto mne nemají rádi. Jako třeba Gejza.“

„Můžeš si stěžovat na správě campusu.“

„To by k ničemu nevedlo. On vlastně nedělá nic nedovoleného, je samozřejmě vždycky nesmírně korektní. Ale stačí, jak se na mě dívá nebo co občas řekne za mými zády. Jsi ochotný proti němu svědčit? Tak vidíš. Ale já bych to od tebe stejně nechtěla. Gejza je přece Maďar, stejně jako Soros.“

„Chápu, to je ten bohatý mecenáš. Taky mám od něj stipendium.“

„Tak vidíš. Já taky. A právě Gejza pomáhá jeho nadaci vybírat vhodné lidi pro další práci.“

„Pro jakou?“

„To se zeptej Gejzy. No, budu už muset jít. Za chvíli mi začíná přednáška.“

Robert měl poprvé příležitost prohlédnout si její oči. Byly velké a temné, jako mívaly ve filmech Sicilanky. Měla v sobě rozhodně víc, než v krátkém hovoru ukázala. Zajímala ho. Sám nevěděl proč, zeptal se: „A když už by na to přišla řeč, umíš vařit?“

Na kratinký okamžik se zarazila, pak stáhla nazlobeně obočí a přísně odsekla: „Ano. Ale jenom špagety!“

„Neurážej se. Tak co kdybych dneska pro nás dva uvařil já?“

Zarazila se a chvíli přemýšlela. Pak se usmála a přikývla: „Večer něco mám. Zítra?“

Souhlasil.

Na knedlíky si netroufl, a tak se podávalo zapečené maso s bramborami a zeleninou. Giannina byla nadšená, a když dojedli, nabídla mu, že teď se mohou jít pomilovat.

„Hodí se to?“

„A proč ne? Ještě nikdo mne nesváděl jídlem, které sám uvařil.“

„Co když příště budu chtít, abys uvařila ty?“

„Třeba příště nebude.“

Ale bylo. Hned druhý den uvařila ona. Uměla toho rozhodně víc než jen špagety. Když dojedli, podívala se významně na Roberta a zeptala se: „Co navrhuješ teď?“

„Půjdeme se pomilovat?“

„Nedalo by se to říct nějak jinak?“

„Líbíš se mi.“

„Ještě jinak!“

„Pokud budeš takhle dobře vařit dál, asi se do tebe zamiluju.“

I když byla Giannina v mnoha ohledech emancipovaná, měla v sobě přece jen tolik italské krve, že se jí Robertovo žertování líbilo. A to i navzdory tomu, že bylo podle teorií, které studovala, sexistické a tedy rozhodně nepatřičné. Ale jemu to odpouštěla, protože se zamilovala. A on taky.

Zprávy z tisku: Nejdůležitější události roku 1993 

Dne 26. února došlo k bezprecedentnímu bombovému útoku na Světové obchodní centrum v New Yorku. V automobilu, zaparkovaném v podzemním parkovišti, explodovala těsně po poledni výbušnina o váze 600 kilogramů. Bylo zabito šest lidí a více než tisíc bylo zraněno. Zločin spáchala skupina palestinských muslimských teroristů, financovaná teroristickou organizací al-Káida.

Dne 4. října dochází k ústavní krizi v Rusku, armáda ostřeluje budovu Nejvyššího sovětu.

Dne 1. listopadu vstupuje v platnost Maastrichtská smlouva, podepsaná v únoru 1992. Na jejím základě se dosud volné společenství západoevropských zemí transformuje v instituci nazvanou Evropská unie. Podstatnou měrou se zvyšuje pravomoc Evropského parlamentu a orgánů EU.

Rok 1993, únor 

Robertovi a Giannině jejich milostný vztah vydržel, i když měl několikrát namále. Giannina byla příliš Italkou, a pokud došlo k hádce, její řeč a gesta si nezadaly s filmy slavných filmových režisérů, jako byl její oblíbený Federico Fellini. Robert ji však miloval, a pokud to šlo, ustoupil. Ovšem i Giannina ho milovala, a tak stejně divoké a vášnivé bývalo pak usmiřování.

I když spolu žili, nemínili uzavřít manželství. Tak se na tom dohodli. Hlavním důvodem byl fakt, že by se museli v campusu přestěhovat do části určené pro manželské páry. Tam by dostali ubytování sice větší, než měli teď, ale k dispozici by měli jen jednu ložnici. Tady měli každý svou, a to jim vyhovovalo, stejně jako mnoha jiným studentským párům.

„Vdávat se tu není in,“ vysvětloval Robertovi Gejza, když na to jednou večer přivedla řeč Bombata. „Jsme moderní společnost a budeme tvořit nový svět, v němž musí být každý jednotlivec zcela svobodný.“

„To mi trochu připomíná naše husitské adamity,“ pousmál se Robert.

„Koho?“ opáčil nechápavě Gejza.

„To máš jedno,“ mávl Robert rukou a nechal to být.

Jenže se ukázalo, že navzdory tomu, že Giannina studovala kulturní antropologii a psala práci o genderové rovnosti pohlaví a že uzavírání manželství nebylo in, byla Italkou. Problém vyvstal ve chvíli, kdy se spolu s Robertem chtěli na jaře podívat do Evropy a společně navštívit obě své rodiny.

„Nebylo by ti zatěžko,“ začala jednou odpoledne opatrně, když spolu pili kávu v Centru, „pokud bychom u nás doma předstírali, že jsme manželé? Moji rodiče jsou katolíci a maminku by asi trápilo, že spolu žijeme jen tak.“

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Robert, dopil z papírového pohárku kávu, pak se omluvil a zašel si pro další. Ne že by ji tak nutně chtěl, ale potřeboval se rozmyslet. Když se vrátil, řekl pevně: „A co kdybychom se opravdu vzali, abychom nemuseli lhát?“

Přísně se na něj podívala, její tmavé velké oči byly jako nekonečná tůně, v níž se dala hledat rozkoš i záhuba. Alespoň tak to Robertovi připadalo, ale bál se jí to povědět, aby se mu nevysmála, že moc často čte červenou knihovnu. V životě sice žádnou knihu toho žánru nečetl, ale přesto mu její oči jako tůně připadaly. I když byla celá hezká, oči na ní byly podle Roberta to nejkrásnější.

„Ty ses asi zbláznil,“ vyhrkla pobouřeně. „O tom jsme snad už mluvili, ne? Museli bychom se stěhovat.“

„Ale zbavila by ses Gejzy,“ oponoval, protože měl čas během cesty pro kávu vymyslet vhodné argumenty. Gejza a Giannina byli na sebe pořád jako pes a kočka.

„Tak moc mi zase nevadí.“

„Co když budeme mít děti?“

„Tak je vychováme. A je jedno, zda budeme manželé nebo nebudeme. Děti potřebují spoustu věcí, ale rozhodně ne snubní prstýnky svých rodičů.“

„Ale tví rodiče snubní prsten svojí dcery potřebují, co myslíš?“ nadhodil, teď už spíše pobaveně než zklamaně.

Začala prskat a pak ho požádala, zda by jí nepřinesl ještě jednu kávu. Robert pochopil, že teď pro změnu potřebuje čas na rozmyšlenou ona.

Když před ni postavil velký papírový kelímek s horkou a nádherně vonící kávou, zasypala ho argumenty, které dokazovaly, jak přežilá je manželská instituce. Neodvážil se odporovat, protože hovořila přísně a stejně by se nedala zastavit. Jenže Giannina ne a ne skončit, až ho z toho začala bolet hlava, a proto ji požádal, zda by toho už nechtěla nechat.

Tentokrát se rozzlobila doopravdy a ostře mu začala vyčítat, že všichni muži jsou uzurpátoři, ale ona má svá práva. Pak mu začala vypočítávat sexistické modely dominantního mužského chování v různých typech společností.

„Zadrž, má drahá,“ zarazil ji. „To není úplné.“

„Co není úplné?“ vyjela na něj hádavě.

„No že mluvíš o Amazonii a Oceánii. Neměla bys to vzít hezky z gruntu od lovců mamutů, má drahá Giannino? To jen pro pořádek.“

Zaječela a vyskočila od stolku, až zvrhla pohárek se zbytkem kávy. Okamžitě se u nich objevil obrovitý černoch, který se jí zeptal, zda ji ten muž obtěžuje a zda na něj chce podat oznámení vedení fakulty. Když to odmítla, začal utírat rozlitou kávu. Giannina se na Roberta ještě jednou uraženě podívala a pak ho bez rozloučení opustila.

Robert se otráveně loudal do bungalovu, kde bydleli, ale vzal to navzdory sněhu oklikou, aby si zchladil hlavu. Dohnala ho Bombata. Byla štíhlá, pěkně stavěná a černá jako její předkové z rovníkové Afriky. Měla kudrnaté vlasy, výrazné rty a pronikavý pohled.

„Já si tam náhodou taky zašla na kávu,“ vysvětlila. Bylo zbytečné říkat víc.

„No jo,“ povzdechl si Robert. Raději by byl sám.

„Kulturní předsudky vás Evropanů jsou opravdu zarážející,“ pokračovala skoro mateřsky. „Copak nemůžete žít, aniž byste si museli k sobě neustále někoho připoutávat? Copak všude musí vládnout bílý muž?“

Robert věděl, že studuje sociologii a sociální psychologii. Přesně na tyhle řeči teď neměl náladu ani v nejmenším. Proto trochu popuzeně opáčil: „Pozor na nekorektní výroky, Bombato.“

Na okamžik se zarazila a pak stejně shovívavě pokračovala:

„Ta tě ale musela naštvat.“

„Možná, ale je to moje věc. O co ti jde?“

„Copak nejsme kamarádi?“ podivila se upřímně. „Smiř se prostě s tím, že budoucnost je ve svobodě všech kolem tebe, nikoli jen ve vlastním manifestačně sociálním prospěchu.“

„Takže podle tebe je manželství přežitek?“

„Tak se to říci nedá,“ kroutila hlavou. Rukou si uhladila nepoddajné vlasy a pokračovala: „Svobodou je ho uzavřít, stejně jako odmítnout. Tys na Gianninu příliš tlačil, to není korektní.“

„Děkuji, žes mi to vysvětlila,“ řekl kysele.

„Musíš na sobě ještě hodně pracovat. Zítra tě vezmu na seminář. Probíráme, jak neblahé dědictví nám zanechal bílý muž. Bude to pro tebe poučné. Je totiž obrovský rozdíl v duchovní nadstavbě, jako je víra, umění či věda, v níž jsi vyrostl ty a v níž vyrůstají lidé na jiných kontinentech. Jako třeba já. My máme jiné vzory, demokratičtější. Doufám, že netrpíš předsudkem, že bílí muži měli v minulosti pravdu, když objevovali a zotročovali svět? Naopak, oni vnucovali své představy jiným a to je podhoubím rasismu. Pokud tohle nepochopíš, nemůžeš studovat lidská práva.“

„A jak to souvisí se mnou a Gianninou?“

„Taky jí vnucuješ své představy. I ty se občas chováš jako bílý muž. To přece nejde! Odpověz mi ale upřímně. Choval by ses stejně k ženě černé pleti? Taky bys tak stál o to, abyste uzavřeli manželství? Taky bys ji chtěl ukázat své rodině? Nebo by ti vyhovovalo, že spolu jen spíte?“

„Víš, Bombato, co si myslím? Pokud je někdo z nás dvou rasista, jsi to ty. Já bych se choval naprosto stejně ke každé ženě, kterou bych miloval. V tom barva pleti roli nehraje. A vůbec by mne nenapadlo o tom přemýšlet, natož se někoho, kdo má pleť jiné barvy než já, na to ptát.“

„Pomiloval ses někdy s černoškou?“

„Další prohřešek. Hovoříš sexisticky,“ ušklíbl se Robert.

„Vůbec ne. Jen mne odborně zajímá psychologie bílých mužů. Sexisticky bych se chovala, pokud bych se tě zeptala, zda se chceš pomilovat se mnou.“

„A jak bys to udělala, pokud bys chtěla?“ zeptal se Robert. Problém, který právě nadhodila, ho zaujal. Pro jistotu však dodal:

„I mne to samozřejmě zajímá jen odborně, neboť se to týká mého oboru, tedy lidských práv.“

„To jsme v semináři zatím ještě neprobírali,“ opáčila a hlasitě se rozesmála. Měla nádherně bělostné zuby jako ze slonoviny. „Pokud bys ale chtěl, zajdi za mnou večer, můžeme v diskuzi pokračovat. Ale jen v diskuzi!“

„Jistě,“ souhlasil, protože mu došlo, že ráno Gejza kamsi odjel a vrátit se má až za týden.

Došli na křižovatku, kde se rozloučili. Bombata pospíchala do knihovny a Robert pokračoval k jejich bungalovu. Rozhodl se skoro okamžitě, že večer k Bombatě nezajde. Ne že by ho její exotická krása nepřitahovala, ale ironicky si řekl, že je stále ještě příliš bílým mužem a jedním z jeho předsudků je, že tu divokou a tvrdohlavou Italku miluje.

Sotva se začalo stmívat, vklouzla do jeho ložnice Giannina. V ruce nesla láhev šampaňského. Postavila ji na stůl, objala ho a zlíbala. To Roberta překvapilo, protože po podobných hádkách trucovala mnohem déle.

Posadili se proti sobě do křesel, on otevřel láhev a nalil do číší. Měl dvě broušené od Mosera, které si přivezl z Čech, když byl na Vánoce doma u rodičů.

„Tak na co? Na usmíření?“ zeptal se.

„Ne!“ odmítla to. „Na to, že se vezmeme.“ Překvapeně polkl.

„Samozřejmě mám v té věci pravdu já,“ pokračovala Giannina a usmívala se. „Z hlediska kulturního, psychologického a společenského je opravdu jedno, zda se vezmeme. Jenže já se odpoledne šla podívat, jaká je tu nabídka svatebních šatů. Kdybys viděl, jak jsou nádherné. Už vidím, jak mi budou slušet.“

Rok 1993, duben 

Když na Velikonoce navštívil s Gianninou její italské rodiče, nemusel lhát. Byli manželé. Vzali se v kapli v campusu a za svědky měli Bombatu a svého indického souseda Čandru. Ten tak dlouho se svou přítelkyní přemýšlel o tom, jak do Ameriky dostat na svatbu jejich početné příbuzenstvo, až se rozešli. Teď žil s drobnou submisivní Filipínkou, která chodila s hlavou zahalenou bílým šátkem, protože byla muslimka.

Rodiče Robertovy ženy žili v Tiriolo, což byla malá vesnička v jihoitalské Calabrii. Otec pracoval v městečku Catanzaro jako notář, a proto to byl muž vážený, na místní poměry zámožný a rodině vládl pevnou rukou. Giannina měla tři bratry a pět sester. Jejím štěstím bylo, že si jí na střední škole všiml prefekt a ten zařídil, aby dostala z jakýchsi zahraničních fondů stipendium na studium v USA. V Tiriolo se Giannina dozvěděla od faráře, který ji jako holčičku křtil, že se v létě konají v Denveru tradiční Světové dny mládeže, organizované papežem Janem Pavlem II. Výslovně jí uložil, aby se jich účastnila a předala pozdrav účastníkům od jeho farnosti.

„Může to být dobrá zkušenost,“ přemlouvala Roberta, protože ten měl o prázdninách jinou představu. Jeho v mládí nadchly romány Karla Maye a chtěl procestovat Arizonu, Nevadu a Utah.

„Odkdy jsi katolička?“ zeptal se mrzutě. „V campusu jsem tě ani jednou neviděl jít v neděli do kostela.“

„Jsem pokřtěná, to snad stačí. Můj drahý, odkaz Ježíše Krista a boj za lidská práva a spravedlnost jsou totéž, jen se vedou jinými prostředky. Uvidíš na srazu, bude se ti tam líbit. Já už jeden před sedmi lety v Římě absolvovala. Dnešní křesťanství, to není inkvizice a gregoriánský chorál. A pak, Denver leží na úpatí Skalistých hor, tedy přesněji v Coloradu. Takže hned za hranicí máš Utah. Stihneme i ty tvé westerny. Budeš ale z Divokého západu zklamaný.“

„Uvidíme, kdo víc,“ povzdechl si. I když víc neřekl, Giannina pochopila, že s návštěvou srazu katolické mládeže souhlasí. Aby ho poškádlila, protože byl o dva roky starší než ona, upozornila starostlivě: „Tam je ovšem povolen vstup mládeži pouze do třiceti let. Nesmíš u vstupu ukázat doklady, aby tě tam vůbec pustili.“

Robertovi bylo třiadvacet let, ale protože byl vysoký a urostlý, někteří mu hádali víc. Giannina, když ho chtěla pozlobit, mu mazlivě říkávala „nonno“, což italsky znamenalo dědeček.

„Jak je to z campusu do Denveru daleko?“ přešel bez úsměvu její poznámku. Neměl na žertování náladu, byl nervózní. V Tiriolo byl jako v každé calabrijské vesnici rámus od rána do večera. Kostelní zvony, bučení dobytka, ženské na návsi, které se podle hlasů hádaly, ale jak mu Giannina vysvětlila, vyprávěly si jen, co je nového. Chlapi, kteří byli líní dojít k sousedovi, a tak na sebe halekali přes dvě zahrady, haldy ječících dětí. A do toho ustavičné prozpěvování. Všechny ženské si při práci zpívaly. Ne že by měly špatné hlasy, jenže každá zpívala něco jiného. Šla mu z toho hlava kolem a už se těšil na klid v campusu.

„Kousek, něco přes tisíc mil,“ opáčila opatrně. Ale protože chápala rozpoložení svého muže, rychle vyhrkla, že to všechno zařídí sama.

Druhý den mu oznámila, že přes internet objednala z půjčovny v campusu na celé léto auto. Ford Transit s obytnou nástavbou. „To víš, je o ně zájem, tak aby na nás nějaký zbyl. Jaká jsem?“

„Skvělá,“ pochválil ji. Dnes spal po dlouhé době dobře, ale jen proto, že si s jejími rodiči večer vypil několik lahví vynikajícího červeného vína. A přitom ho z něj vůbec nebolela hlava. Proto se s náznakem žertu optal: „Jen by mě zajímalo, kdes tu našla internet.“

„Ve městě. Na radnici ho můžeš za pár lir používat. Mezi maily jsem našla vzkaz od Bombaty. Rozešla se s Gejzou a vrací se do Afriky.“

Rok 1993, srpen 

Z více než půl milionu účastníků Světových dní mládeže v Denveru potkal Robert jako prvního známého Milana Vomáčku. Od revoluce se příliš nezměnil, na sobě měl nezbytné kostkované sako, ale v klopě se místo odznaku komunistické strany skvěl jiný, symbolizující pražskou arcidiecézi. Robert by ho obešel velkým obloukem, ale Milan Vomáčka si ho všiml a hned ho oslovil svým bodrým svazáckým způsobem: „Pozdrav pánbůh!“

„Čest práci!“ zachrochtal Robert nerudně.

„Jistě, zhřešil jsem, ale kdo z nás je bez viny? Kristus mi však otevřel oči.“

„Rozumím. Čo bolo, to bolo, terazky som křesťanom.“

„Já ti rozumím, jsi naštvaný. Jenže co jsem tehdy mohl dělat? Všichni jsme museli poslouchat. No, je to chválabohu za námi! Vedu tady delegaci mladých levicových katolíků. Pokud bys něco potřeboval, zastav se. Stany máme v sektoru E5. Tady je má pražská vizitka. Vlastním teď křesťanské nakladatelství. Buď sbohem!“

„Dal bych si pořádného panáka,“ přiznal se Robert Giannině, když dorazil k jejich karavanu. Na festivalu se nesmělo na veřejnosti pít nic ostrého s výjimkou nízkoalkoholického piva. Ve voze však měli schované dvě láhve whisky. Počasí se navíc začalo kazit, stejně nebylo co dělat. Velká uvítací mše se měla celebrovat až zítra. Na ní se mělo číst poselství Svatého otce. Zalezli, posadili se k nízkému stolku do mrňavých židliček, místa bylo uvnitř zoufale málo. Giannina nalila i sobě.

Robert jí pověděl, co ho naštvalo. A pak začal vzpomínat, jak ho téměř vyloučili z univerzity a zachránila ho až sametová revoluce. Tehdy byl u toho ten Vomáčka. Dosud jí o tom nevyprávěl. Pozorně ho poslouchala a její výraz neskrýval obdiv. Dali si ještě jednu sklenku whisky, pak zatáhla přes okno roletu a začala se svlékat. Věděla, že se Robert rád dívá. Oba měli chuť se hezky pomilovat. Ale ještě dřív než si stáhla džíny, kdosi zabušil na dveře.

Robert zavrtěl hlavou na znamení, že budou mlčet a neotevřou. Jenže měli rozsvícené světlo, a proto připadlo Giannině hloupé strkat jako pštros hlavu do písku. Bleskurychle zapnula podprsenku, přes ni přetáhla tričko a odsunula zástrčku. Když se dveře otevřely, dovnitř zavál studený vítr s přívalem vody. Venku se počasí změnilo a prudce lilo. Před vchodem do jejich karavanu stála zmoklá dvojice s batohy na zádech a v pláštěnkách.

„Prego, pojďte dál,“ řekla ihned Giannina a ustoupila, aby mohli vejít.

„Pláštěnky si sundejte u dveří, ať tu moc nenaděláte,“ upozornil mrzutě Robert. Nejdřív mu zkazil den Vomáčka, teď tihle dva.

Poslechli. Brenda byla plavovlasá a modrooká Američanka z New Yorku. Její přítel byl Iráčan a jmenoval se příznačně Mohamed.

„Je muslim, ale studuje medicínu tady v Americe,“ vykládala Brenda, když se převlékli do suchých šatů a Giannina jim uvařila čaj. Pak nabídla, že jim do něj přidá pár kapek whisky. Mohamed to zdvořile, ale rezolutně odmítl. Brenda nejprve souhlasila, ale když se na ni její přítel přísně podíval, rychle si to rozmyslela.

„Co dělá muslim na dnech křesťanské mládeže?“ zeptal se zvědavě Robert.

„Je tu se mnou,“ opáčila bezstarostně Brenda. „Já s ním zase někdy pojedu do Mekky.“

Hovor se pak stočil na situaci v Iráku po válce a vůbec na celém Předním východě. Ti dva byli sympatičtí a hovorní a nakonec to nebyl tak ztracený večer, jak se Robert bál. Nechali je přespat na podlaze, protože s sebou měli naštěstí spacáky. Ráno se srdečně rozloučili.

Když o osm let později narazila osudného 11. září dvě letadla do World Trade Centre v New Yorku a noviny uveřejnily podobizny atentátníků, Robert si jednu z nich dlouho překvapeně prohlížel. Pak řekl Giannině: „Poslyš, já bych se skoro vsadil, že tenhle přenocoval u nás v karavanu tehdy v Denveru. Pamatuješ?“

Giannina dlouho podobiznu studovala a pak noviny odložila.

„Jmenuje se sice taky Mohamed, ale vypadal trochu jinak.“

„Je to už osm let, tváře se mohou trochu změnit,“ bránil Robert svůj názor. „A tenhle taky studoval lékařství.“

ADAM (1992–1994) 

Rok 1992, říjen 

„Táto, četl jsi je?“

„Co myslíš, Barborko?“ zeptal se trochu roztržitě Adam Wagner. Držel noviny a studoval inzerát Viktora Koženého, který sliboval jistotu desetinásobku. V něm nabízel světlovlasý mládenec s širokou poctivou tváří, nedávný absolvent prestižní americké Harvardovy univerzity, že za deset tisíc korun odkoupí kuponovou knížku, kterou stát prodával za tisícovku. Jistota desetinásobku hýbala národem a dávala naději skomírající kuponové privatizaci. Nejčastější větou, kterou Adam slýchal v autobusech, stejně jako u pokladen v samoobsluhách, bylo: „Paní, já to dala do Harvardu!“ Tak se říkalo investičnímu fondu Viktora Koženého. Celý národ se změnil v kapitalistické burziány. Adam Wagner věděl, jak naivní je to představa.

„No přece Cibulkovy seznamy,“ upřesnila jeho dcera a před něj položila přílohu jakýchsi novin. Na nekvalitním novinovém papíře se uváděl soupis rezidentů, agentů a udavačů Státní bezpečnosti. Hezky podle abecedy seřazená příjmení a krycí jména.

„Ne, ještě jsem to nečetl,“ přiznal se otec. Věděl, že něco takového vychází, ale bylo mu to vrcholně odporné.

„Nejsi tam!“ triumfovala Barborka.

„A proč bych měl být?“ povzdechl si útrpně a noviny s inzerátem na jistotu desetinásobku odložil. „Já přece nikdy nebyl fízl.“

„Maminka říkala něco jiného. Tedy, když jsem s ní ještě mluvila,“ upřesnila rychle Barborka. S matkou se potkala naposledy před půl rokem, a to se stejně pohádaly.

„Vzpomínáš, cos o ní řekla po Vánocích?“ Oba věděli, o jakých Vánocích mluví.

„Jo,“ zasmála se dcera. „Řekla jsem, že je koza. Ale představ si, že v tom seznamu je můj bývalý profesor matematiky.“

„Zahoď to,“ poradil jí.

„Proč? Měli bychom vědět, kým lidi ve skutečnosti jsou. Konečně známe pravdu. Z našeho kadeřnictví není v tom seznamu nikdo. Není to skvělé?“

„Ale jo, jenže kdyby tam někdo takový byl, stříhal by hůř? Navíc nemůžeš vědět, zda to všechno je pravda. Nic se nedá zfalšovat snadněji než podobné seznamy. A kdo vůbec je ten Cibulka? Už to jméno. I kdyby však ty seznamy měly pravdu, nikdy nevíš, za jakých okolností ty lidi estébáci donutili ke spolupráci.“

„A kde je morálka? Měli odmítnout.“

„Měli, to je pravda. Ale ne každý je Jan Hus, aby se dal pro pravdu upálit. Co bys dělala ty, pokud bys dostala na vybranou? Buď donášet, nebo jít na deset let do vězení a pracovat v lágru v uranových dolech.“

„Zatraceně, ty umíš zkazit náladu,“ vybuchla a zamířila ke dveřím. Přes rameno ještě upozornila: „Večeři si udělej sám. Přijdu pozdě.“ Nechal ji. Byla v tom nejhorším období puberty. Zaslechl ještě cvaknutí kliky a zvuk zámku. Pak se v bytě rozprostřelo ticho. Vstal, z baru vytáhl lahev Martelu a trochu zlatavé tekutiny si nalil do baňaté číšky z broušeného křišťálu.

Stál před těžkým rozhodnutím. Od doby, co přestal prodávat vstupenky na divadelní představení a začal pracovat pro politické strany, vydělal svůj první milion. František Hrouda mu ráno navrhl, aby se přidal k několika jeho přátelům, kteří chtěli podle vzoru Viktora Koženého založit investiční společnost. Do ní by musel vložit skoro všechno, co dosud vydělal.

Finančnímu světu nerozuměl. Jenže jak pochopil, v téhle zemi mu nerozuměl skoro nikdo. Snad jen pár zasvěcených, ale žádného takového neznal. Když o projektu diskutovali, František Hrouda tvrdil, že mu nerozumí ani Viktor Kožený. Podle něj to byl hochštapler, jenže jenom lidé jako on mohli dneska zbohatnout. A proč to taky nezkusit?

„Co říká Klaus?“ triumfoval František Hrouda. Po volbách se ministrem vnitra stal Jan Ruml, a ten si pochopitelně ponechal zkušeného poradce, člena své strany. „Klaus tvrdí, že se ke kapitalismu dobereme nejrychleji tak, že se na chvíli zhasne a každý si urve tolik, na kolik bude stačit. Jedině tak můžeš v národě, kde mají všichni holé zadky, vytvořit vrstvu podnikatelů.“

„Tohle ovšem už Klaus neříká,“ namítl Adam Wagner.

„Ale ten smysl to zjevně má. Kde se vzaly v době buržoazních revolucí první kapitalistické rody? Zakladatel rodu Morganů byl námořní pirát, Rothschild podváděl na burze a Rockefeller byl něco jako pan Vláček z filmu Tenkrát na Západě. Úctyhodným podnikatelem můžeš být až ve druhé generaci, když ti tatínek odkáže to, co nakradl.“

„Odkdy se vnitro zajímá o dějiny podnikání?“ ušklíbl se Adam Wagner. „Ale řekněme, že máš pravdu. V tom případě si ovšem promysli, cos vlastně řekl. Úctyhodným podnikatelem mohou být kapitalisti až ve druhé generaci. Nebo ještě spíše ve třetí. Takže ty chceš, aby se v téhle zemi asi tak třicet nebo čtyřicet let rozkrádal státní majetek?“

„Bude se rozkrádat, i kdybych to nechtěl. Já moc dobře vím, co dělají lidé kolem ministrů a poslanců, bez ohledu na politickou stranu. Myslíš, že ty jsi lepší? Komu jsi zadával ve volební kampani kšefty za nehorázné ceny? Vydělal jsi na tom, a ne málo. Jsou lidé, kteří v tom uměli chodit za komunismu a umějí i teď. A pokud ti mohu poradit, nepokoušej se postavit proti nim!“

„Já v tom ale chodit neumím, tak k čemu bych vám byl? Volby skončily a já už nerozhoduji o žádných penězích.“

„Máš doktorát. To na lidi působí důvěryhodně. Pokud se v obchodní společnosti objevuje vzdělanec, ztratí se ti ostatní.“

„Před týdnem schválilo Federální shromáždění lustrační zákon. Šíbrům odzvonilo. A všem, kteří byli napojení na Státní bezpečnost taky. Jak dlouho se ještě udržíš na místě, kde můžeš tahat za nitky? A co pak?“

„Nedej se vysmát! Na mě nic nemají. A na většinu mých přátel taky ne. Jsi snad ty v Cibulkových seznamech? Nejsi, tak vidíš. Tohle hoď za hlavu a pamatuj si zásadu, že existují dva světy. Politický pro lidi a ten, co vládne.“

„Zatraceně, já prostě nechci.“

„Už několikrát jsi dokázal, že máš skvělou intuici. Jsi výtečný sociolog a umíš pracovat s daty, takže dokážeš modelovat procesy, které moji spolupracovníci nechápou. Kam se na tebe hrabou všichni naši prognostici. I když mí přátelé umějí chodit v praktických věcech, tvá profese je k nezaplacení. Ten Kožený si nakrade a tím skončí. Ale já a mí přátelé chceme normálně podnikat. V podmínkách, jaké vládnou dneska, není těžké si urvat ze státního majetku nějaký kus, jenže my ho chceme taky udržet a úspěšně provozovat. My jsme lidé seriózní, rozumíš?“

Tenhle hovor se Adamu Wagnerovi stále honil hlavou. Jen blázen by věřil bývalému pracovníkovi Státní bezpečnosti. Jenže pak se podíval na Cibulkovy seznamy, které ležely před ním. A na články v novinách, v nichž komentátoři zasvěceně rozebírali lustrační zákon, který bude garantovat morální způsobilost lidí působících ve státní správě a ve veřejném životě. Věděl, že brzy nastane hon na čarodějnice. Přitom to byl on, kdo svou dceru přesvědčoval, že není dobré šťourat se v minulosti lidí. Mnozí udělali chyby, ale soudit by je měl jen Bůh, pokud by samozřejmě existoval.

Neměl rozhodně právo dívat se na Františka Hroudu jako na podvodníka. Copak on sám byl lepší? Navíc musel objektivně uznat, že mu už mnohokrát pomohl. I když za hodně nestandardních podmínek, někdy proti jeho vůli, ale svým způsobem mu to vždycky přineslo nějaký užitek. Altruismus v životě samozřejmě neexistoval. Všechno byl obchod a František Hrouda měl své důvody, proč s ním ty obchody uzavíral. Nebyl to ani mecenáš, ani pracovník charity. Adam Wagner ztratil po revoluci dobré mínění o sobě a svém intelektu. Jenže najednou si začal váhavě uvědomovat, že zřejmě má jistou cenu a není jen ztroskotanec, kterého události semlely. To nebylo špatné pomyšlení. Stále však v duši bojoval s utrpěným příkořím. Těžko se mohl identifikovat s budovatelským nadšením téhle doby.

Chápal předlistopadové disidenty, kteří si hleděli jen svého a úspěchy socialismu pohrdali. On byl polistopadový disident. Hodlal si hledět svého a pomáhat stranám vzešlým z Občanského fóra rozhodně nemínil. Přesto se neuměl rozhodnout. Faust měl také pocit, že se mu s ďáblem obchoduje dobře. A jeho přítel student Wagner ho v tom ještě utvrzoval. Usmál se. Snad proto, že Goethe dal svému hrdinovi jméno, které nosil i on, připadal mu Faustův příběh tak nějak blízký a lidský.

Když jako sociolog uvažoval o nejbližší budoucnosti svého národa, nebyly vyhlídky růžové. Lidé se opájeli demokracií, kterou dostali jako hračku. Nezasloužili se o ni, nevyrostli v demokracii, a dokonce si ji ani nevybojovali, protože před listopadem vedlo boj proti komunismu jen pár lidí.

Zbytek národa podepsal jednu nebo dvě petice a za to dostal hlavu komunistického režimu téměř na stříbrném podnosu. Nebylo třeba stavět barikády, prolévat krev a hladovět na stráži v bezesných nocích, prostě najednou tu byla svoboda. To, co lidé dostanou zadarmo, toho si příliš nehledí a neváží. Malé dítě si s hračkou neumí odpovědně poradit.

Neuměly to ani vyspělé západoevropské země, i když žily v demokratických systémech už několik generací. I ony prožívaly krizi politické identity, která se projevovala rostoucím vlivem neomarxismu. S pádem železné opony jako by se socialistickým morem nakazil i Západ. Funkční společnost potřebovala pevnou vládu, jenže ty demokratické víc mluvily, než dokázaly zařídit. Tu Klausovu nevyjímaje.

Adam Wagner se rozhodl. Symbolicky si přejel propisovací tužkou po svém prstu a stejně jako Faust svou krví podepsal úpis ďáblovi, podepsal se svou luxusní tužkou značky Parker pod společenskou smlouvu investiční společnosti Global.

Nemínil zahálet a ihned sepsal analýzu, podle níž se Československá federativní republika navzdory ujišťování politiků rozpadne. Na tom se dalo vydělat, pokud by se jejich investiční společnost zaměřila včas na ty komodity, které budou po rozdělení v Čechách chybět. Netušil sice, jaké to mohou být, ale to už nebyl jeho problém.

Jeho společníci neuměli sice odhadnout, jakým směrem se bude vývoj země ubírat, ale přesně věděli, že se toaletní papír monopolně vyrábí v Harmaneckých papírnách na Slovensku, takže bude po rozdělení republiky v Čechách nedostatkovým zbožím. Okamžitě pronajali velké sklady a začali je až po střechu plnit balíky úhledných roliček hrubého buničitého papíru.

Rok 1993 

Zprávy z tisku: Nejdůležitější domácí události roku1993 

Československá federativní republika zanikla a byla rozdělena na dva samostatné státy – Českou republiku a Slovenskou republiku. Ve Vladislavském sále Pražského hradu se konalo zasedání bývalé České národní rady, která se přejmenovala na Poslaneckou sněmovnu Parlamentu České republiky. Dne 26. ledna zvolila Václava Havla prvním prezidentem České republiky. V únoru došlo k měnové odluce a vznikla česká koruna.

Dne 22. února se Česká republika stala řádným členem Severoatlantické aliance (NATO).

Dne 1. srpna vstoupil v platnost zákon o protiprávnosti komunistického režimu.

Rok 1993, prosinec 

Adam Wagner mrzutě seděl zabořený do křesla letadla společnosti British Airways. Odlet z letiště Heathrow měl pět hodin zpoždění, protože zaměstnanci stávkovali za vyšší mzdy. Ty současné byly asi tak desetkrát vyšší, než měli Češi, ale personál letiště byl přesvědčený, že by měl dostávat ještě víc. Jak to dopadlo, netušil, ale nakonec přece jen odletěli.

Letuška v perfektně padnoucím modrém kostýmku prošla kolem a s profesionálním úsměvem zkontrolovala, zda se připoutal. Za chvíli měli přistát na Ruzyni. Za oknem byla už skoro tma a poletovaly vločky sněhu. Zrovna dneska takové zpoždění! A to si British Airways vybral proto, že měla pověst spolehlivé letecké společnosti. Poprvé byl v Londýně před devíti lety na konferenci, na níž přednesl osudnou přednášku o Orwellovi. Věděl, jak nebezpečné je dělat soudy jen podle povrchních dojmů, ale měl pocit, jako by s dnešním Londýnem nebylo cosi v pořádku. Při první návštěvě potkával na ulicích jen Angličany a překvapilo ho to, protože z literatury věděl, jak národnostně pestré obyvatelstvo tam žije. Tehdy mu angličtí kolegové vysvětlili, že existuje nepsaná tradice, podle níž Indové, Pákistánci a všichni ti další chodí zadními uličkami, které vedou souběžně s hlavními. Tam mají své restaurace a obchody. Teď byly hlavní ulice plné lidí snad všech ras a národností. Dokonce i obchodní dům Harrods. Jako sociolog si nemohl té změny nevšimnout, ale bylo ještě brzy vyvozovat z toho pocitu závěry. Už proto, že měl úplně jiné starosti. Barborka dneska slavila své osmnáctiny a on se tolik zpozdil. A přitom musel ještě vyzvednout dárek.

Letadlo s měkkým zahoupáním dosedlo na letištní plochu a s drncáním kol po betonových deskách a svištěním vzduchu v tryskách, zapnutých na protisměrný chod, zpomalilo a obloukem mířilo k odbavovací hale. Ještě dříve než se rozsvítila tlumená světla na stropě, Adam Wagner otevřel přezku bezpečnostního pásu, vstal a z poličky nad hlavou vytáhl kufřík a příruční zavazadlo. Nebylo velké, mohl si ho vzít dovnitř. Jakmile letadlo zastavilo, hnal se uzounkou uličkou k východu, než se zaplní ostatními cestujícími. Asi pět nebo šest mužů, stejně jako on v perfektně padnoucích oblecích, udělalo totéž. Letuška se na ně chápavě podívala a u východu se omlouvala za zpoždění.

Adam Wagner hned zamířil k přepážkám pasové kontroly. Prošel jí s trochu staženým hrdlem. Věděl, že to je hloupost, ale vždycky cítil jakési napětí, když tuhle proceduru absolvoval. Kufr ani jiné zavazadlo neměl, jen ta dvě příruční, a tak nemusel čekat u pásu a vyšel ven. Nasedl do taxíku, podle svého zvyku na zadní sedadlo, a oznámil adresu. Nejel domů, ale na Malou Stranu do kanceláře za prokuristou jedné z papíren, kterou vlastnila jejich investiční společnost Global.

Doktor Vojtěch Zýka byl zábavný společník a majitel prosperující advokátní kanceláře. V roce 1989 měl smůlu, že ještě jako soudce musel soudit účastníky lednových nepokojů, a podle doporučení prokuratury poslal většinu z nich do vězení. Mezi nimi i několik pozdějších ministrů. Tehdy také soudil Adamovu bývalou manželku Martu. Ta dostala pouze podmínečný trest.

„Kdybych tě znal už tehdy, dal jsem jí doživotí,“ vykládal žoviálně Vojtěch Zýka. Hned po listopadu byl prvním soudcem, který musel křeslo opustit, ještě dříve než na jeho kolegy dopadlo kladivo lustračního zákona. Ukázalo se však, že to bylo pro něj štěstí, protože založil jednu z prvních soukromých advokátních kanceláří a neuvěřitelně zbohatl na zastupování restituentů. Nedávno si koupil zchátralý barokní zámeček nedaleko Prahy a právě ho opravoval.

Vojtěch Zýka byl neuvěřitelně tlustý muž a rád vyprávěl o zážitku z Japonska, kdy ho jeho partner vzal na oběd do starobylé tradiční tokijské restaurace. Drobní Japonci obdivují robustnost, proto je také národním sportem sumo. Když tehdy Vojtěch Zýka vstoupil do oné restaurace, hosté ztichli, obdivně se na něj dívali, pak odložili hůlky, vstali a odměnili ho potleskem.

„To je dost, že jdeš,“ uvítal tlustý advokát Adama Wagnera. „Už jsem to tu chtěl zavřít a jet domů.“

„Stávka v Londýně,“ suše opáčil Adam.

„To přijde brzy i sem,“ prorokoval skepticky Vojtěch Zýka. „Cimrman tvrdil, že budoucnost patří aluminiu, ale já tvrdím, že patří právníkům, úředníkům a demonstrantům.“

Jindy s ním Adam rád rozprávěl, protože advokát byl neobyčejně zábavný, chytrý a sarkastický, jenže dneska spěchal. Vojtěch Zýka to pochopil a okamžitě zvážněl. Byli s Adamem přátelé a navzájem si poskytovali různé služby zdarma.

Vytáhl desky s úhledně srovnanými papíry, na nichž se skvěla modrá kulatá razítka a různé nečitelné podpisy.

„Tady to všechno máš. Schválené stanovy, společenská smlouva, potvrzení o registraci a přidělení IČO společnosti jménem Salon Barborka. Tady je kupní smlouva na ten dům, potvrzení o zápisu v katastru a klíče. A tohle je pro Barborku ode mě,“ řekl advokát skoro ostýchavě a podal mu malou krabičku potaženou rudým sametem. V ní byla nádherná secesní brož s perličkami a několika velkými acháty.

„Ale to já nemůžu přijmout,“ bránil se Adam. Ta brož byla starožitná a musela stát spoustu peněz.

„Tobě ji také nedávám, je pro Barborku. Má žena si to u ní vybere v naturáliích. Bude k ní chodit do kadeřnictví a občas třeba dostane slevu,“ smál se advokát. „Že tvé dceři přeju všechno nejlepší!“

Adam Wagner poděkoval, vše pečlivě uložil do kufříku a pak z příruční kabely vytáhl lahev staré dobré whisky. Byla to advokátova oblíbená značka a v Londýně se dala sehnat jen v několika obchodech. Stála asi tolik, kolik by v pražských samoobsluhách zaplatil za dva tucty lahví stejného nápoje.

Dalším taxíkem vyrazil Adam Wagner domů, ale napadlo ho, že by měl ještě koupit nějaké chlebíčky, pro jistotu, pokud by Barborka nic nepřipravila. Dort objednal už před odletem a bylo dohodnuto, že mu čerstvý donesou z cukrárny za rohem přesně v 19 hodin.

Požádal taxikáře, aby zastavil u nějakých lahůdek a počkal na něj. Ten souhlasil a skoro hned zabočil do klidnější ulice a zastavil před prodejnou na místě, označeném jako soukromé parkoviště.

„Oni se neposerou!“ komentoval to flegmaticky.

Adam si pro jistotu vzal obě tašky s sebou. Vběhl dovnitř a spokojeně se usmál, protože navzdory pokročilé odpolední době byl na poličkách za sklem slušný výběr a chlebíčky nebyly oschlé. Vzpomněl si na ty, které kupoval za socialismu, když ještě pracoval v Sociologickém ústavu. Pokud se pro ně zastavil cestou z práce, podobaly se často umrlci. Kapitalismus měl řadu nepominutelných výhod. Kromě jiného i čerstvé chlebíčky.

Obrátil se k pultu, aby sdělil objednávku. Proti němu stál jeho bývalý kolega Leopold Pokorný v bílém plášti prodavače. Překvapeně na sebe zírali.

„To ty podělané Cibulkovy seznamy,“ ujelo jeho bývalému kolegovi. Adam s ním nemínil cokoli probírat. Když ho ze Sociologického ústavu vyhazovali, Polda byl pověřený jeho vedením, ale ani se s ním nepřišel rozloučit.

Jako by jeho povzdech neslyšel, odrecitoval Adam objednávku a úmyslně ji ještě trochu navýšil, aby ukázal, že na to má.

Leopold Pokorný chlebíčky zručně naskládal do velké papírové krabice a převzal peníze. Opatrně se zeptal: „A jak se daří tobě?“

„Přiměřeně,“ opáčil Adam Wagner upjatě, uložil si vrácené drobné do peněženky a bez rozloučení ho opustil.

Doma na něj už obě děti čekaly. Vašíkovi bylo deset let a jako obvykle se hádal se svou sestrou. Šlo o tenistku Moniku Selešovou, kterou nějaký blázen pobodal přímo na kurtu. Vašík tenis hrál a Moniku zbožňoval, Barborka nikdy žádný sport neprovozovala.

„To je dobře, že už jsi doma,“ vítal ho Vašík. „Já myslel, že už ji uškrtím.“

„To by sis mohl zkusit,“ varovala ho a za otcovými zády mu ukazovala zaťatou pěst. Ti dva se měli ve skutečnosti velice rádi.

„Víš, co mi řekla?“ žaloval Vašík. „Že když má dneska narozeniny, tak prý nebude vařit, ať něco připravím já.“

„A připravil jsi něco?“

„Jo!“ potvrdil chlapec hrdě. „Uvařil jsem rýži a k tomu jsem ohřál mražené paprikové lusky s rajčatovou omáčkou.“

„Barborka přece rajčatovou nemá ráda.“

„No právě,“ souhlasil Vašík pomstychtivě. „Ale ta rýže se mi trochu rozvařila, já ji zapomněl odstavit.“

Adam Wagner se vrátil do předsíně, kam při příchodu odložil krabici s chlebíčky, a odnesl je na stolek do obývacího pokoje. Stále bydlel ve starém bytě v Holešovicích, nebyl nijak luxusní, ale jemu celkem vyhovoval. Byl hned u stanice tramvaje, odkud mohl Vašík jezdit bez přestupování do školy. Trochu nostalgicky si uvědomil, že v něm budou už brzy bydlet jen sami dva. Jeho děti to však zatím netušily.

Sotva se dali do chlebíčků, ozval se zvonek a do obývacího pokoje nakráčel sám majitel cukrárny. Měl sněhobílou zástěru a na hlavě vysokou čepici jako z prvorepublikových plakátů. V napřažených rukách držel obrovský čokoládový dort s osmnácti hořícími svíčkami. Položil ho na stolek, Barborce poblahopřál, znali se od vidění, dříve k němu chodívala tajně mlsat, a odporoučel se. Zaplaceno dostal předem.

„Teda táto, to se ti fakt povedlo! Jsi jednička!“ špitla obdivně dcera. Celá zjihla.