Jaroslava Černá 

Doktor Jesenius 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jaroslava Černá, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9353-7 (epub) 

ISBN 978-80-243-9354-4 (mobi) 

Životní příběh Jana Jesenia s láskou věnuji synu Jakubovi 

ÚVODEM 

Pamětní deska na staroměstské radnici vzpomíná jména odsouzených a krutě popravených pánů v červnu roku 1621, po bitvě na Bílé hoře. Největší pozornost poutá jméno rektora pražské univerzity, který zde byl tím nejkrutějším způsobem umučen a popraven.

Jan Jesenský – Jessenius, Johan Jesenius, Johanes Jessenius, jsou podoby jména, se kterými jsem se v historických záznamech setkávala. Nositel jeho zjednodušené formy – Jan Jesenius – se stal symbolem odboje českých stavů proti Habsburkům, bojovníkem za svobodu víry a svobodu Vysokého Karlova učení.

Známý je ale především provedením první veřejné pitvy na půdě pražské univerzity, svými spisy, dílem a učebnicemi pro studenty, dále jako osobní lékař císaře Rudolfa II., ale i všech, kteří jeho pomoc potřebovali. Svým vzděláním, zkušenostmi a moudrostí vynikl jako vyslanec a mluvčí v době českého stavovského povstání a tomuto vyššímu poslání obětoval svůj život.

Kapitola 1 

Červenec 1618, Prešpurk (v současnosti Bratislava) 

„Ohni hřbet!“ Hlas jednoho ze strážných zněl tvrdě. Zároveň s příkazem Jan Jesenius ucítil bouchnutí do zad, zarazil se v pomalé chůzi, pomalu se otočil a nechápavě se zahleděl do obličeje muže, který se k němu choval tak neurvale.

„Skloň hlavu, pane, ať se nezraníš,“ promluvil mírně druhý ze strážných a vzápětí výhružně napomenul svého kumpána. „Chovej se slušně, copak nevíš, kdo je ten ctihodný muž?“

„Je to pouhý vězeň jako všichni, které hlídáme,“ odfrkl zarostlý mladík.

„Jsi hlupák,“ mávl rukou starší dozorce a Jesenius pochopil, že se musí sklonit nejen do nízkých dveří svého vězení, ale také před hloupým člověkem, aby se s ním domluvil, pochopil jeho jednání a pohnutky, neprovokoval ho více ke zlému, pomstychtivému chování.

„Není to poprvé, co se musím sklonit do nízkých dveří,“ pronesl tiše ke staršímu z mužů a v jeho očích viděl pochopení a soucit. Více ale říct nestačil. Silný, mladý muž ho dalším plácnutím postrčil do cely.

Jesenius mhouřil oči. Dříve než se rozkoukal a mohl něco uvidět, uslyšel za zády výhružný vrzavý zvuk zavírajících se pevných dveří.

Tvrdé bouchnutí, pak krátké zarachocení klíče v zámku. Malým zamřížovaným okénkem ve dveřích, přibližně ve výšce očí vzrostlého muže, doznívaly dvojí vzdalující se kroky jeho strážců.

Až teď, v nastalém tichu, na Jesenia, váženého lékaře a rektora pražské univerzity, dopadla tíha pravdy a skutečnost, že se ocitl ve vězení. První, co ho zaskočilo a téměř vyvedlo z míry, byl nesmírný zápach. Znal ho. Připomněl mu ty nejubožejší zapadlé uličky v jeho milované Praze, kde žije ta nejhorší spodina a obyvatelé vylévají splašky a výkaly přímo na ulici.

Ano, i tam musel někdy při své práci zajít, aby pomohl těm na okraji společnosti, na pokraji života. Většinou přicházel pozdě a nemohl pomoci. Cítil pak stejnou marnost, jako v této chvíli, kdy se mu chřípí naplnilo stejným pachem.

„Do této cely jsou snad vyvedeny všechny průduchy prevétů z vězeňské pevnosti, navíc, aby vězňům znepříjemnili život, ústí sem i kouřové vývody z kuchyně,“ bručel Jesenius i přes dusivý kašel. Přestože sám sebe sotva slyšel, zoufalá slova se odrážela od kamenů ve zdech a vracela se mu stejně pokřivená jako vlhká páchnoucí zeď jeho příbytku. Ještě než se mu podlomila kolena, nahrnul vlhkou rozházenou slámu k jedné ze zdí, aby se alespoň mohl pohodlněji posadit.

„Tady přece nemohu dlouho zůstat!“ vykřikl do ticha a zvedl hlavu k jedinému zamřížovanému okénku. Byl za ně vděčný. Alespoň za ten pocit, že se může nadechnout.

Druhý den časně ráno 

Jan Jesenius nespal. Převaloval se na nepohodlné hromádce slámy a nedokázal usnout celou noc. Více než na sebe však myslel na tři mladíky, studenty vysokého Karlova učení, kteří mu dělali doprovod a teď byli uvěznění ve vedlejší cele. Jak byli z cesty nadšení! Jak moc se těšili na prešpurské sněmování a na podporu, kterou mohou projevit svému rektorovi při jeho proslovu a poslání.

A teď? Jan Jesenius se posadil. Dobrá, na mě si mohli vymyslet cokoliv, bůhví komu vadím, ale ti tři mladíci? „Dostat studenty na svobodu, aby se mohli vrátit do Prahy, to bude můj první úkol,“ ujistil se rektor Jesenius polohlasem a pokusil se přemýšlet o dalším běhu událostí, aby nemusel vnímat vlhko, chlad a pach potupného vězení.

Zvedl hlavu k okénku u stropu. Zdálo se mu, že svítá.

„Snad nový den přinese i nové naděje,“ zašeptal vroucně a málem se vylekal, když nečekaně zarachotil v zámku klíč.

„Danieli!“ Navzdory bolesti v celém ztuhlém těle Jesenius vyskočil na nohy a otevřel náruč.

„Bratře! Janko!“ Daniel, Janův starší bratr byl očividně shledáním dojatý.

„Odpusť mi, Janko, nestačil jsem tě varovat,“ pohodil Daniel mírně rameny, když se vyprostil z bratrova pevného objetí.

„Před čím? Před uvězněním?“

„Před lidmi, kteří, čerstvě dosazení do svých úřadů, udělají všechno pro to, aby se zavděčili císaři a ochránili jeho majestát před nebezpečným rebelem.“

„Před rebelem?“ žasl Jan. „Myslíš snad mě?“

„Já ne, můj drahý bratře, ale ten, kdo tě před pár dny vyslýchal, vzpomínáš? Ten slizký servilní důstojník jménem Forgách, ten hned usoudil, že pro zradu a urážku císařského majestátu musíš být uvězněn, protože jsi nebezpečím nejen pro celou zemi, ale především pro císaře, protože chystáš rebelii.“

„Já a rebelie? Co to toho hlupáka napadlo? Vždyť já jsem vyslanec českých stavů,“ Jan nevěřícně vrtěl hlavou.

„Janko, jsi především evangelického vyznání,“ ztlumil hlas Daniel. „Nejde jen o tebe, jde o protestantské stavy v Čechách, o jejich vzrůstající moc a vliv. Tebe vyslali do Prešpurku, ty jim vadíš, v tobě vidí nebezpečí, jako v nositeli jiné než katolické víry.“

„Pánové, kroťte se,“ zaznělo varovně ode dveří cely.

„Jste oba vážené osoby a slíbil jsem, že si můžete promluvit. Ale neslíbil jsem, že budu také hluchý. Pane Danieli, varoval jsem vás, že nesmíte s bratrem mluvit o politických okolnostech jeho uvěznění. Dostanete do úzkých i mne, copak nechápete, jak nebezpečné je vaše setkání a že jsem ho dovolil pouze proto, že si vás obou vážím? Nechtějte, pane Danieli, aby ruka spravedlnosti dopadla i na vás a nedejbože na moji osobu za podporu rebelie.“ Na strážném byl opravdu vidět strach.

Ale Daniel Jesenský ho správně odhadl. „Pane, musím si s bratrem ještě promluvit,“ pronesl prosebně, sáhl k opasku, uvolnil sametový váček a hned věděl, že zvolil správnou cestu. Cinknutí zlaťáků strážného zaujalo, a když se úplatek ocitl v jeho ruce, sice se zamračil, ale vzápětí pronesl: „Musím se ještě postarat o propuštění těch tří studentů, pak se vrátím…“

„Budou propuštěni?“ zajásal Jan. „Bohu díky, jsou nevinní a provinili se pouze tím, že mě doprovázeli.“

„Ano, pane, mám příkaz je propustit a vyhostit z města. Musí se neprodleně vrátit do Prahy, aby je náhodou nenapadlo pokračovat v pobuřování.“

„V jakém pobuřování?“ rozhořčil se Jan, ale Daniel ho varovným gestem zastavil a uklidňoval dozorce. „Jistě, pane, konej svoji povinnost a o ničem jiném nevíš.“

„Janko…“ Daniel ztlumil hlas, přestože byli konečně sami. „Pochop, že tvá situace není vůbec dobrá. Včera v krčmě jsem se dozvěděl, že chystáš tak hrozné věci, že kdyby se ti podařilo je uskutečnit, vyvolalo by to vzpouru v celém Uhersku.“

„Ale to jsou lži!“ žasl Jan. „Mým posláním v Prešpurku bylo navázat mírovou spolupráci mezi českými a uherskými stavy, a tak jsem také při včerejším výslechu vypovídal.“

„A podívej se, jak to dopadlo,“ rozhodil Daniel rukama.

„Nevěří ti, mají tě za špiona, a pokud se přihodí cokoliv špatného proti císaři a říši, bude to pouze tvá vina.“

„Ten lstivý Forgách se neštítil porušit základní práva ochrany, která přísluší každému vyslanci,“ zabědoval Jan. „Je to pouhý císařský přisluhovač, koště, co potřebuje zametat podle svého vladaře. Chce mě zničit, aby si sám vydobyl ostruhy. Narafičili to na mě.“

„To přece oba víme, bratře,“ dodal Daniel smutně. „Je těžké bojovat s lidskou hloupostí a malostí. Musíme něco vymyslet. Císař nesmí uvěřit, že bys ho zradil, i když jsi jiného vyznání.“

„A vidíš. Nebožtík císař Rudolf II., ať byl, jaký byl, svým Manifestem svobodu vyznání povolil. Copak dohody neplatí? Nový císař myslí jinak?“

„Myslím, bratře, že svoboda ve víře nevyhovuje nikomu z panovníků a vždy bude záminkou k útlaku,“ promlouval Daniel rezignovaně. „A ty, bratře, ty vadíš patolízalům a hlupákům především pro svoji moudrost a vzdělání.“

„Ale bratře, copak i ty nemáš své postavení u dvora arciknížete Ferdinanda? A není to tak, že u jeho dvora jsou většinou katolíci a ty protestant?“

Daniel se i proti své vůli rozesmál. „Drahý Janko, arciknížete nezajímá má víra, ale především, jak pro něho dokážu připravit radovánky a zábavu. Nikdo neumí tak střílet a připravit pro Ferdinanda takové hony jako já. Proto mě chce mít po boku, proto mě bere s sebou na cesty a díky tomu jsem s ním i teď v Prešpurku. Jinak bychom se vůbec nesetkali a nemohl bych ti pomoci.“ Daniel sklonil hlavu. „Stejně mě nejvíce mrzí, že jsem tě nestihl varovat a nedokázal jsi uprchnout z města.“

„Danieli,“ Jan se pokusil bratra uklidnit. „I kdybys mě stokrát varoval, nikdy bych neuprchl. Forgách a ostatní, ba i císař, by to považovali za důkaz, že jsem vinen tím jejich smyšleným pobuřováním. A já se musím obhájit. Nejsem tu jako soukromá osoba, jsem vyslancem českého národa. Než abych zradil, to je mi milejší smrt. Věřím ve spravedlnost, věřím, že se jí dočkám.“ Jan na chvíli ztichl a dlouze se zahleděl na kamennou podlahu. Vypadalo to, že počítá stébla slámy. Pak zvedl hlavu. „A jestli se nedočkám světské spravedlnosti, pak ať se stane vůle Boží!“

Z chodby se blížily kroky.

„Půjdu, Janko,“ vyjelo rychle s Daniela. „Neboj se, udělám všechno pro to, abys byl co nejdříve propuštěný a mohl se vrátit do Prahy.“

„Pane dozorčí, děkuji ti, žes mi umožnil návštěvu bratra,“ prohodil ke strážnému, se kterým se málem srazil ve dveřích, a rychle odcházel.

„Pane…“ dozorčí provinile přešlápl a obrátil se na Jana. „Ještě jsem ti chtěl říct, že dnes v noci tě převezou do Vídně.“

„Cože? Proč?“ Jesenius byl zoufalý.

„Do vídeňského vězení,“ dodal strážný polohlasem a zabouchl za sebou dveře.

„Danieli!“ vykřikl Janko do ticha cely a svezl se na vlhkou páchnoucí hromadu slámy.

Kapitola 2 

Druhý den k ránu

Jan se nepokoušel usnout. Copak by to bylo možné, když mu hlava neustále mlátila o stěnu nepohodlného kočáru a každý úder vířil myšlenky, které těžko odháněl a které byly tak protichůdné, že nerozuměl sám sobě.

„Už jsme jistě někde před Vídní,“ narovnal záda, aby ulevil bolavé otlučené kosti nad spánkem, a pokusil se vyhlédnout z okénka. V ranním šeru zahlédl městskou bránu a několik vojáků ze svého doprovodu, kteří teď, když zastavili, dojeli na úroveň jeho výhledu.

Takže mě opravdu vezou do Vídně. Ale stráží mě, takže asi nepůjde o audienci u císaře, ale o další potupné věznění, honilo se Janovi hlavou.

Kočár pořád stál, velitel jeho doprovodu něco vyjednával se strážnými u brány.

Asi sami nevědí… napadlo Jana a konečně si opřel hlavu. Myšlenky se ale neuklidnily.

„Ach Danieli!“ zašeptal do ranního šera. „Utajili ti můj odjezd schválně, abys mi nemohl pomoct, abys neuplatnil svůj vliv a přátelství s králem. Ale ty se pravdu stejně dozvíš, stejně jako důvod mého nového pobytu. Co se mnou bude?“ Jan narovnal hlavu. „Nové, další výslechy? Z čeho mě obviní a proč musím být uvězněný? Čím jsem se provinil a kdo má ze mě takový strach, že mě musí odstranit z cesty císaři? Nebo snad tím chtějí oslabit sílu českých stavů? Odstranit mě, jejich mluvčího a vyslance? Vždyť já se chci pouze dohodnout s ostatními utlačovanými ve víře, trvat na právech svobodného vyznání, tak jak to Čechům slíbil císař Rudolf II. Nebo snad smrtí císaře zemřela i naděje na svobodu vyznání?“

Kočár sebou mírně trhnul a pak se dal do pohybu. Jan Jesenius viděl, že se pro ně konečně otevřela brána císařského města a se zaujetím sledoval první ulice Vídně.

„Sepíšu s vámi protokol,“ oznámil mu suše trestní soudce, nepříjemný, ještě ospalý muž, ke kterému ho přivezli.

„A teď vás, pane, čeká další pobyt v cele,“ řekl bez zájmu po hodince krátkého výslechu.

Z Jana v té chvíli vyprchalo všechno nadšení a naděje, že se jeho postavení změní. Nezměnilo.

„Jste, pane, ve Vídeňském vězení v Sedlácké věži,“ odpověděl mu na dotaz dozorce, když se chystal opustit celu i vězně.

„Ale já…proč?! Na jak dlouho?!“ křičel Jan, jenže dozorce pouze prudce pohodil rameny. „Copak já vím? Já jsem malý pán.“

Jesenius se rozhlédl po svém novém příbytku. „Alespoň zde není tak vlhko a tolik to tu nezapáchá,“ utěšoval se a netušil, jak moc se mýlí. Jeho nová cela byla sice ve věži a ne ve vlhkém podzemí jako v Prešpurku, ale to byl jediný a poslední rozdíl. Po chvíli ho udeřil do nosu takový zápach, že kdyby nebyl jako lékař na leccos zvyklý, pozvracel by se. Podle zvuků a nečekaného zápachu byla vedlejší místnost záchod.

„Udělali mi to schválně,“ ušklíbl se Jan a nahrnul ke zdi poházenou slámu, aby si alespoň udělal pohodlnější lože a mohl si po noční bezesné únavné cestě alespoň na chvíli natáhnout nohy, snad si i zdřímnout, aby se mysl uklidnila a dokázal si srovnat myšlenky.

Druhý den 

„Vetřel jste se do Prešpurské delegace z vlastní vůle?“ začal tvrdě výslech jeden z trojice mužů, která Jesenia navštívila. Další z příchozích byl pouhý svědek a třetí písař, s brkem zastrčeným za uchem a svitky papíru v podpaží.

Jesenius zalapal vztekem po dechu, i když prostor k odpovědi zatím nedostal.

„Kdy a kdo vás zvolil rektorem pražské univerzity?“

„Jakou odměnu jste dostal za vedení delegace? Komu sloužíte? A když jste tedy vyslancem českých stavů, přijímajících podobojího způsobu, znáte jejich tajemství? K čemu se chystají? Co připravují? Jste součástí připravovaného povstání? Chystají čeští protestanti rebelii?“

Otázky na Jana pršely jedna za druhou a on se musel ovládat, aby nekřičel, nevybuchl. Jen doufal, že v šeru ubohé cely není vidět, jak střídavě rudne, bledne a musí zatínat zuby, aby nedal najevo rozhořčení, ponížení a vztek.

„Proč české stavy verbují prostý lid proti rakouské monarchii, císaři a vládě Habsburků?“ Zazněla nečekaná nesmyslná otázka. Jan přesto klidně odpověděl:

„Češi neverbují, nechystají válku proti nikomu, ale jestliže někdo začne válku proti nim, budou se bránit.“

„Na čí pomoc a podporu spoléhají? A nebylo účelem vaší delegace žádat vojenskou pomoc od uherských stavů?“

Jan Jesenius nevěřil svým uším. Co si to na mě vymysleli? Z čeho mě to obviňují?

„Ne, pane,“ snažil se o klidnou odpověď. „Nic takového mi nikdo neuložil.“

„To mi zatím stačí,“ vedoucí malé výslechové komise vypadal spokojeně a Jesenius vůbec nechápal, která z jeho odpovědí se mu tak líbila. Ta poslední? Všechny?

Konec září 

„Prosím, přineste mi něco na psaní a papír, ať mohu pracovat, nebo se z té nečinnosti zblázním!“ Jan Jesenius se chytil za hlavu, aniž by si uvědomoval, jak moc dává své zoufalství najevo.

Strážný položil na zem misku s polévkou a kusy chleba, pak se dlouze zahleděl na svého vězně.

„Pane, pokusím se požádat o svolení, zda bych vám směl přinést psací potřeby, ale víte, už jsem se snažil dvakrát žádat u velitele vězení, jenže…“

„Moc prosím, nikdo se to nedozví,“ Janovi bylo málem do pláče. „Tak alespoň knihy, jakékoliv knihy, abych mohl číst a myslet na něco jiného než na bezútěšnost svého postavení.“

„Pokusím se, pane,“ zamumlal strážný rozpačitě, protože k váženému lékaři cítil jakousi úctu, ale příkazy byly jasné. Rebelantskému nebezpečnému vězni nijak jeho pobyt v cele neulehčovat.

Jan po odchodu dozorce nevěděl, jestli se najednou roztřásl vztekem, anebo zimou.

Schoulil se na hromádku slámy, zavřel oči a pokusil se procházet vlastní pamětí, vybavit si všechna moudrá slova a poučení z knih, které přečetl. Nejprve se mu vybavily jakési latinské verše, které se kdysi učil zpaměti, snad ještě na studiích v Padově.

Jak krásná, bezstarostná to byla léta! Jan se bezděčně usmál. Jeho jediným cílem tehdy byla touha po vědění a profesoři s ním museli mít často velkou trpělivost, protože jeho zájem o anatomii byl mimořádný a neobvyklý. Také se dožadoval většího počtu anatomických cvičení a pitev.

Teď se Jan do šera své cely zamračil, přestože byl duchem jinde.

Jak se to jen stane, že člověk, vzdělaný, studovaný na nejlepších evropských univerzitách, vážený profesor, rektor s tolika přáteli, se najednou ocitne ve vězení jako ten nejubožejší zlodějíček? Tolik jsem toho prožil, setkával se s učenci, králi i císaři a teď žadoním o více jídla a psací potřeby u lhostejného dozorce, kterému je jedno, že mé knihy, úvahy a pojednání četli ti nejvzdělanější v Čechách, zajímal se o ně i Rudolf II., císař, se kterým jsem vedl hovory o světě a žití, mudroval o smyslu samotného lidského snažení a bytí a který si vážil mého názoru jako filozofa i lékaře.

„Kde je dnes císař Rudolf?“ Zaznělo téměř neslyšně a Jan otevřel oči.

„Na pravdě Boží,“ odpověděl si mírně. „A kde jsem já?“ Stiskl rty. „Kdo z nás je na tom lépe? Kdo z nás je na tom hůře?“

Jan raději oči rychle zase zavřel. Tvary kamenů ve zdech už znal zpaměti.

„To raději budu v mysli bloudit císařskými sbírkami,“ uklidnil se v duchu a vzpomínal, co ho tehdy, když ho císař poctil svojí přízní a pustil do sálu se svými poklady, nejvíce zaujalo a utkvělo v paměti. „Všechno!“

Ale jedna věc se mu vybavila, aniž by sám chtěl.

Jakési poselství, o kterém ani samotný císař Rudolf nevěděl, kdo je stvořil, ale dokázal hodiny sedět nad prapodivnými písmeny, slovy, seřazenými tak, že dávala jakýsi hluboký smysl.

Jan znova otevřel oči, posadil se a začal se prohrabovat slámou. Potřeboval pevnější klacek, aby slova, vrytá do císařovy tabulky a také do vlastní mysli, mohl přenést do hlíny na podlaze své cely a hledat stejně jako císař vyšší smysl prapodivného poselství.

Složil nohy pod sebe, svíral klacík a postupně si vybavoval slova i jejich umístění.

Psal rychle, znal překlad a věděl, že výsledkem musí být možnost číst jednotlivá slova zleva doprava, zprava doleva, shora dolů i zdola nahoru. Vždy to budou stejná slova.

S A T O R 

A R E P O 

T E N E T 

O P E R A 

R O T A S 

Jenže pro Jesenia mělo poselství v této chvíli úplně jiný význam, než jak mu tehdy vysvětlil císař, přesto se mu podrobně vybavil jejich rozhovor.

V minulosti, v sále sbírek císaře Rudolfa II.

„Sator, arepo, tenet, opera, rotas,“ přečetl císař s úctou v hlase, když vyjmul tabulku ze skříňky vykládané slonovinou.

„Lodivod udržuje svou prací kola v pohybu,“ přeložil vzápětí volně význam poselství a dlouze se odmlčel.

Jesenius překlad nepotřeboval. Věděl, že císař vyslovil nahlas větu, kterou si jistě opakoval snad stokrát.

„Jesenie, věříte v moc těchto slov? V jejich sílu? Víte, kdo je lodivodem a jak mi mohou pomoci?“

V té chvíli se Jeseniovi v hlavě rozsvítilo. Císař věří, že slova a poselství v nich ukryté může uzdravovat!

„Jistě, Vaše Milosti, lodivodem všeho je všemohoucí Bůh, ten udržuje v pohybu všechno dění světa, a proto se také všechno v životě lidském děje z jeho vůle.“

„Jste doktor, Jesenie,“ zamumlal císař. „Vzdělaný a vážený. Proč mi vás tedy Bůh poslal do cesty, když mě nedokážete uzdravit? Proč se musím spoléhat pouze na sílu osudu, Boha, který mě udělal císařem, ale zároveň také poznamenal rodovou kletbou Habsburků, nevyléčitelnou nemocí mysli, nebo snad duše?“

„Vaše Milost považuje tato slova za lék proti své nemoci?“ zeptal se Jan přímo.

„A mám jinou možnost, než se spolehnout na Boží pomoc?“

Jesenius sklonil hlavu. Nedokázal nic říct, protože věděl, že dnes, když mu císař milostivě dovolil navštívit jeho sbírky, měl zrovna svoji světlou chvíli, den, kdy se mu mysl rozjasnila a dokáže vnímat i posuzovat souvislosti. Ale také věděl, že jsou dny, a ty přicházejí čím dál častěji, kdy císař touží po klidu a tmě, aby duše nebolela. To se pak zavíral před lidmi, i před těmi nejbližšími přáteli. Ale nikdo si jistě nedokázal představit, jak jejich panovník trpí. Snad když na tom byl hodně zle, nedokázal sedět, ležet ani spát a jakási neznámá síla či bolest ho nutila běhat po chodbách, křičet na všechny, dokonce i na svůj obraz v zrcadle. Vysvětluje to snad tíhu a nesnesitelnou bolest duše, která musí být pro císaře neúnosná?

Jednou prý dokonce na své stráže zaútočil mečem, bál se jako malé dítě, že mu chtějí ublížit, a druhý den si nic nepamatoval. A na koho to útočil před pár dny halapartnou?

„Jsou nemoci, Vaše Milosti, kdy si ani ten nejlepší lékař neví rady, to se pak, možná ze stejné Boží vůle jedná o nevyléčitelnou chorobu.“ Jesenius zvedl hlavu a zadíval se do císařových, dnes neobvykle jasných očí.

„Možná si nemocný častým opakováním těchto slov vyprosí Boží pomoc a vyléčí se,“ doufal císař třesoucím se hlasem, stiskl tabulku s magickými slovy, až mu zbělaly konečky prstů a tiše dvakrát slova přečetl.

„Anebo zemře,“ dodal Jesenius neslyšně a zároveň ho zaplavila vlna lítosti. Jestli bude císařova nemoc pokračovat tak rychle a nekontrolovatelně jako dosud, byla by pro něho smrt jistě milosrdnější, než aby vstoupil do kronik jako šílený panovník.

Jan se probral, vrátil se do přítomnosti a pomalu otevřel bolavá víčka. Pohled mu padl na podlahu, na slova, která správně seřazená dávala smysl ve všech směrech.

Jestliže tedy ten mocný lodivod, všemohoucí Bůh řídí naše kroky a životy cestou, kterou potřebujeme, která dává smysl a nic, co nás má potkat, nás nemine, pak by tedy všechno, co jsem zažil a prožil, mělo mít svůj smysl, dokonce i dny strávené ve vězení. Je-li to Boží vůle, co mi má říct? Čemu naučit? A co mě ještě čeká? Jakou cestu si pro mě ten mocný lodivod připravil? „Bože, dej, ať všechna tvá znamení, úkoly a lekce pochopím,“ Jesenius cítil, jak ho pálí oči. „Veď loď mého žití do bezpečného přístavu,“ zaprosil a už se slzám nebránil. Jenže najednou se zachvěl a pocítil nesmírný strach a bolest. Propadl se do jakéhosi podivného spánku, cloumala s ním bouře, kormidlo svého života nedokázal udržet, vysoké divoké vlny cloumaly s jeho tělem a vodní tříšť zaplavovala všechno kolem… až do posledního nadechnutí.

Jan Jesenius se znova vrátil do minulosti. Do chvil, které ho poznamenaly, přivedly na cestu, po níž musel jít a šel a která ho dovedla až do vězení ve Vídni.

Kapitola 3 

Praha roku 1600 

„Dokážete si, drazí přátelé, představit, jak mi bylo, když jsem naslouchal hovoru našeho Johana s císařem?“ Tycho Brahe obrátil oči v sloup, aby naznačil, do jak neskutečné situace ho jeho přítel dostal. „Byl jsem zpocený a jednu chvíli se mi i rty slepily, když mi hrůzou vyschlo v ústech.“

Společnost se rozesmála, protože všichni už věděli, že hovor císaře Rudolfa s Jeseniem se nakonec dostal do přínosné debaty a císař ocenil, že mu Jesenius nepřizvukuje a nelichotí tak jako všichni, kteří se obávali jeho hněvu a ztráty přízně.

„Naštěstí byl císař při Johanově audienci v dobrém rozmaru,“ konečně se usmál Brahe, „jinak bych na tu troufalost doplatil i já sám.“

Jesenia pobavilo, že o něm Brahe mluví jako o Johanovi, protože toto oslovení přátelé mezi sebou nepoužívali ani pro Keplera, který nesl stejné křestní jméno.

Jediný Daniel, milovaný bratr, ho oslovoval Janko, to mu zůstalo z dětství, ale jinak byl pro každého Jan, stejně jako Kepler.

„Taková drzost!“ bavil Brahe dál společnost. „Náš Johan si dokonce dovolil mít i rozdílný názor na malíře, jejichž díla náš císař obdivuje a jsou součástí jeho sbírek.“

„No, a vidíš,“ ozval se Jesenius, „císař mi milostivě naznačil, že až si jeho sbírky prohlédnu, jistě změním názor, a naznačil, že by chtěl, abych se stal i jeho lékařem, pochopitelně společně s ostatními vzdělanými doktory, kteří pečují o jeho zdraví.“

„Pokud k tomu, Jane, dojde,“ zabručel nevěřícně Kepler, „pak se ti dostane výsady, po které ostatní pouze touží.“

„No, příteli,“ zamračil se Brahe, „pečovat o zdraví našeho císaře není jednoduché. On má nemocnou mysl, churavou duši a dobře to ví. Zatím mu nikdo nedokázal pomoci a on se upnul k nadpřirozeným věcem mezi nebem a zemí. Důvěřuje teď více hvězdám a postavením planet než zdravému rozumu.“

„Možná je to tím, že sám sobě nerozumí,“ přikývl Jesenius. A než mohl pokračovat ve filozofování, přerušil ho Kepler.

„Jak můžeš pochybovat o moci hvězd a planet?“ vyjel na Braha.

„Dobře vím, jak mu mé každodenní předpovědi pomáhají a dávají mu naději. Více mi vadí, že se obklopil i dalšími rádoby matematiky a astrology a ti mluví před císařem tak, aby se Jeho Milosti jejich doporučení a rady líbily. O nic jiného jim nejde, jen o přízeň. Mají strach, aby nepřišli o své výsady a bezpracný pohodlný život u dvora, proto se císaři snaží dennodenně zalíbit a vlichotit. Já mu dávám i rady, které jsou nepříjemné, jenže pravdivé.“

„Proto možná tobě císař věří,“ pokyvoval hlavou Jesenius.

„Důvěřuje mi!“ zdůraznil Kepler. „Vždyť jsem mu v minulosti vyčetl z hvězd, že mu hrozí nebezpečí od vlastního syna, který ho bude chtít připravit o trůn, a on si vzal mé ponaučení k srdci a neoženil se.“

„Ale vždyť má syna,“ podivil se Brahe.

„Jistě, ale nemanželského Julia Cesara d‘Austria, a ten není císaři nebezpečný.“ Brahe ztlumil hlas, přestože nikdo nepovolaný hovor slyšet nemohl. „Říká se, a já vím, že ty řeči jsou pravdivé, že císařův nemanželský syn zdědil po otci nemoc mysli, prokletí habsburského rodu. Navíc, jeho nemoc je ještě horší než otcova a záchvaty vzteku, krutosti a nepříčetnosti má prý od malička.“

„Ubohý císař, ubohý syn,“ povzdechl Kepler.

„A ubohá matka paní Kateřina Stradová,“ poznamenal Jesenius. „Setkal jsem se s ní na chodbě Hradu a musím říct, že se císařovu okouzlení krásou té ženy vůbec nedivím. Je půvabná a duchaplná, dokonce jsme prohodili i pár slov, a tak vím, že už císaři porodila několik dcer, ale o jediném synovi, právě Juliu Cesarovi, o tom se nezmínila.“

„Nediv se, příteli,“ pohodil mírně rameny Brahe.

„Císař je na jedné straně rád, že se nemusí od syna obávat žádného nebezpečí, na druhé straně ale trpí. Prý dokonce nařídil, že Julius Cesar musí být neustále pod kontrolou, aby něco nevyvedl, a do budoucna ho budou muset uklidit někam do ústraní.“

„Jak smutné osudy,“ povzdechl Jesenius. „Nikdo z nás neví, co ho v životě potká, ať je to mocný vladař, nebo jeho nejubožejší poddaný.“

„Nevzdychej, příteli,“ plácl ho Brahe po zádech. „Má to výhody. U takového císaře se dobře slouží, pokud mu jdeš na ruku. Vždyť se podívej, kolik příživníků, alchymistů, falešných matematiků a astrologů se u dvora uživí. A císař je všechny potřebuje.“

„Potom nepotřebuje mě!“ Vypadalo to, že Jesenia pochybovačná řeč urazila.

„Právě tebe potřebuje,“ vysvětloval Brahe. „Právě tebe, který mu nebudeš lhát, uděláš všechno pro jeho zdraví a dalším takovým prospěchářem se ty nikdy nestaneš.“

Jesenius chvíli přemýšlel a pak dodal: „Jestli mě císař osloví, pak nevím, jak se zachovám. Jak jen budu moct žít mezi šarlatány, kteří pro císaře hledají kámen mudrců, a on sám je pověřil namícháním elixíru nesmrtelnosti?“

„Právě proto musíš!“ Tycho Brahe chytil přítele za ruku. „Právě tebe císař potřebuje. A nezapomeň, že Jeho Milost má i světlé chvilky, ty jsou naštěstí dosud častější než jeho záchvaty, a v těch dnech je moudrý, vzdělaný a osvícený panovník se zájmem o všechno krásné. Jestli se ti jednou dostane té cti a budeš si moct prohlédnout jeho sbírky, sám uvidíš, jaké skvosty skrývají a čeho si on sám tak cení. Má smysl pro umění, pro všechno krásné. Který panovník dokáže posoudit hodnotu uměleckého díla?“

„Jenže, přátelé,“ Jesenius zavrtěl zamyšleně hlavou, „já jsem přece do Prahy přijel, abych dořešil vlastní rodinné záležitosti, dědictví po smrti mého otce. Nikdy jsem neuvažoval o přestěhování z Wittenbergu, kde mám na univerzitě velmi dobré postavení.“

„Víme, jsi váženým profesorem a rektorem,“ pronesl uznale Brahe. „No, kdybys zde, v Praze, vstoupil do císařových služeb, čekala by tě podobná cesta k uznání i postavení.“