František Niedl 

Já, rytíř 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Niedl, 2020 

© foto na obálce Nejron Photo 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9349-0 (epub) 

ISBN 978-80-243-9350-6 (mobi) 

1 

K Vřesovu se blížilo pět jezdců. Jejich počet nebyl takový, že by se obyvatelé hradu ani předhradí museli bát bezprostředního ohrožení, nicméně bdělý strážný, hlídkující na věži nad bránou, zadul dvakrát mocně do volského rohu. Byla to přece jen jeho práce a povinnost. To, zdali přijíždějící představují nějaké nebezpečí, či ne, je už na posouzení jiných. Obě brány, jak hradní, tak ta uzavírající předhradí, byly otevřené. Všichni měli plné ruce práce, pan Beneš nenechal nikoho zahálet. Koňáci cvičili koně, čeleď sušila a svážela otavy, byly slyšet pily a údery seker, jelikož bylo třeba udělat zásoby dřeva na zimu, protože ta na Šumavě přicházela někdy opravdu brzy.

Jezdci vjeli do předhradí a několik čeledínů za nimi přirazilo vrata, měli to tak naučené. Takový postup platil pouze v případě, že jezdců nebylo víc než půl tuctu. Pokud by jich bylo víc, nebyli by vpuštěni ani do předhradí. S těmito by si ale snadno poradili. Pan Beneš trval na tom, aby všichni, kdo jsou schopni vládnout zbraní, byť by se jednalo o pouhého čeledína, byli připraveni se jí co nejdříve chopit a použít ji. Pak už jen stačilo, aby se na hradbách rozestavilo pár lučištníků, a celá záležitost by byla brzy vyřízena.

Tentokrát toho nebylo třeba. Muži byli v rožmberských barvách. A lidé také poznali Štěpána, jednoho z nižších velitelů, který sloužíval pod panem Benešem, když ten byl ještě v Rožmberkových službách, ale i později, když si Beneše Rožmberk najímal nebo když si musel splnit svoji manskou povinnost. A tak se už hlavní hradní brána nezavřela. Muži vjeli na nádvoří, sesedli z koní, ale odstrojit je Štěpán nenechal. Přikázal je jen napojit odstátou vodou, až vychladnou.

Z paláce vyšel hradní pán. Šlachovitý, mladý, zhruba dvacet čtyři jar.

„Tak copak je to tentokrát, Štěpáne?“ pronesl poněkud kysele. „Nikam nejedu. Aspoň ne dřív, než dostaneme seno pod střechu. Víš, jaká byla loni neúroda, a my ho museli vozit až z Bavor. Jinak bychom byli nuceni vybít půlku stáda.“

„To bylo určitě drahé,“ rýpl si Štěpán.

„To máš pravdu – stálo to pár životů mých lidí.“

„Ne, tentokrát se můžeš věnovat sušení sena a ostatním polním pracím,“ řekl Štěpán smutně. „Přijel jsem pro paní Gabrielu, pokud jí ovšem dovolíš odjet.“

„Něco se stalo?“ zvážněl Beneš.

„Ještě ne, ale asi brzy stane.“

„No tak to už konečně vysyp!“ obořil se Beneš na Štěpána.

„Jedná se o paní Violu. Nejspíš se nedožije konce měsíce. Ale spíš to budou jen dny, které jí zbývají.“

„To si tedy s panem Petrem toho štěstí moc neužili,“ přemítal Beneš nahlas. Vybavil si cestu na jaře loňského roku do Olomouce. Cestu, na které musel několikrát odrážet nepřátele a na kterou ho vyslal Petr z Rožmberka, aby mu přivedl jeho nevěstu Violu Těšínskou, vdovu po králi Václavu III., který byl shodou okolností v Olomouci také zavražděn. V době svatby bylo oběma patnáct let. Jejich manželství trvalo pouhých deset měsíců, a tak se v šestnácti letech stala Viola vdovou. Její lakotný bratr Kazimír Těšínský ji pak zavřel do jednoho bezvýznamného slezského kláštera, kde strávila deset let. A chvíle štěstí po boku Petra z Rožmberka byly až příliš krátké – trvaly jen o málo víc než jeden rok. To byl život urozené a krásné Violy Těšínské.

„Tak pojď, Štěpáne,“ vyzval Rožmberkova muže Beneš. „Moje paní nebude ráda, ale přežije to. Je silnější, než by se zdálo.“

Přivítala je v hodovní síni a hned se ptala, co nového na Krumlově. Vřesov ležel na odlehlém místě, kam se zprávy o dění mimo državu pana Beneše donesly jen sporadicky. A tak se nebylo co divit, že byla Gabriela zvědavá. Když vyslechla Štěpánovu zprávu, stiskla pevně zuby, aby na sobě nedala znát slabost. Lesknoucí se oči ji beztak prozradily. Otočila se k oknu a dívala se přes kopce, hustě porostlé lesy, tam někam ke Krumlovu, kde její někdejší paní nyní bojuje o život. Vlastně díky ní poznala Beneše a stala se jeho ženou. Violin bratr Kazimír si tehdy nakonec uvědomil, jak je sňatek jeho sestry s Rožmberkem výhodný a vypravil s ní malý doprovod. Spolu s Gabrielou jel tehdy i její bratr Zbygněv z Radomi a s ním i další dva drobní a chudí šlechtici Měšek z Maligoru a Bolek z Ostředka. Všichni zůstali ve službách rožmberského domu. I když Bolek je už také mrtvý.

Gabriela se obrátila na Beneše. „Pojedu na Krumlov,“ pronesla s určitou dávkou vzdoru. Ne že by očekávala ze strany svého muže nějaký odpor, ten vzdor patřil spíše smrti, která rdousila Violu, a proti které by Gabriela, pokud by to bylo vůbec možné, neváhala bojovat.

„Jistě,“ pronesl Beneš se samozřejmostí. Miloval svoji ženu, miloval na ní všechno. Od havraních vlasů přes její oči, které dokázaly uhranout, po krásnou postavu. A miloval především její povahu, která byla v mnohém nezkrotná, aby vzápětí projevila oddanost a lásku. „Pojedu s tebou,“ dodal se stejnou samozřejmostí.

„A co otavy?“ neodpustila si popíchnutí a na tváři se jí objevil lehký úsměv, který však záhy zmizel. „Ne, paní Viola poslala pro mne. To já s ní musím zvládnout ten boj. Tady by tvůj meč, Beneši, se kterým dokážeš vítězit nad svými nepřáteli, nebyl nic platný. To, co paní Violu sužuje, je mnohem mocnější nepřítel, nad kterým se vítězí jen ztěžka.“

„Já vím, jsi statečná holčička,“ Beneš přistoupil ke Gabriele a pevně ji objal, „také proto tě tak miluji.“

Bylo krásné babí léto a vše nasvědčovalo tomu, že nic z úrody toho roku nepřijde nazmar. Beneš nesvážel seno, to nechal na jiných, ale spolu s Gertem Flickem, Wenzelem, Pietrem Torinim a některými z koňáků a zbrojných, ve kterých byl nalezen talent posunout se někam dál, se věnoval výcviku koní. Ale nejen jich, i ostatních, jakož i sebe sama.

Brzy poznali, že nestačí spolehnout se jen na Pietra Toriniho, který k nim na Benešovu žádost přicestoval až z Lida u Benátek, kde se chovu koní a jejich mimořádnému výcviku k boji věnovali. Beneš si poprvé uvědomil cenu takového koně, když uviděl v boji Fratella, koně jeho švagra Wolframa Katzingera z Olšové. Vždyť ten ho také na Lidu koupil, když se vracel ze služby na johanitském Rhodu. Fratellovy kvality také nebyly zadarmo. Kůň stál čtyřnásobek obvyklé ceny. V porovnání s tím, že takový kůň dokáže svému jezdci mnohdy zachránit život, to však nebylo zase až tak mnoho.

Beneš brzy pochopil i to, že je nejdříve potřeba mít vycvičené lidi, kteří ze svěřených koní dokáží takové dovednosti vydobýt. Bylo by naivní si myslet, že by toto všechno dokázal sám Pietro Torini. A proto dřel spolu s ostatními. Byla to namáhavá, ale nádherná práce.

Bylo nutné připravit ještě letos několik koní k prodeji, aby koně přinášeli konečně i nějaký zisk. Zatím ho stáli bezpočet stříbrných a potu, ale nelitoval. Bude mu sice líto začít některé pomalu odprodávat, ale přes všechny peníze, které získal v Rožmberkově službě, jakož i válečnou kořist, zela jeho pokladnice stále prázdnotou. Koně nechoval z nějaké kratochvíle, nýbrž proto, aby v budoucnu Vřesov uživili.

Po vypálení původní dřevěné tvrze tlupou Hanse Křiváka, kdy přišla o život většina jeho osazenstva, nechal vše ladem a zůstal ve službě u Rožmberka. Až později, po jistých neshodách s panem Petrem, se rozhodl na Vřesov vrátit. A už od samého začátku věděl, že to bude něco víc než jen obyčejná dřevěná tvrz, spíš takový hrádek. Nakonec jeho záměr přerostl v hrad, k jehož stavbě získal dodatečné povolení od krále Jana. Jenže k Vřesovu nenáleželo dost pozemků a vesnic, které by hrad uživily. A řešením se ukázali být právě koně. Ale vše přišlo najednou a stavba hradu byla nákladná. Občas si musel pomoct výpady, aby získal na koně a zároveň stavbu hradu prostředky. Na jeho obhajobu však bylo dlužno dodat, že výpady se konaly výhradně proti nepřátelům, ať už jeho rodiny, Rožmberkovým nebo královým.

Takový bojový kůň musel umět především myslet. A bylo třeba, aby ho to někdo naučil. Musel také umět reagovat na impulzy, dávané mu tělem jezdce, protože ten zpravidla nesl v rukou štít a zbraně. V takovém případě mu pro ovládání uzdy chyběla třetí ruka. Proto se kůň učil i předvídání, protože čekat na pokyny svého pána by se mohlo stát oběma osudným. Kromě toho, že používal k útočení přední nohy, uměl kousat. Ale ani zadní nohy nezůstaly bez využití, když se k nim například blížil nepřítel zezadu. Při čelním střetu musel umět číst to, co nepřátelská dvojice udělá, a v poslední chvíli uskočit tak, aby byl jeho pán ve výhodnější bojové pozici. A bylo toho mnohem víc, co se takový kůň musel naučit. Takový výcvik se samozřejmě neobešel bez pádů a zranění jezdců. Ale i to se započítávalo do pozdější ceny koně.

„Beneši,“ proneslo asi šestileté dítě káravě. „Jsi celý špinavý a tvůj šat je uválený. Asi ti budu muset naplácat.“

Koňáci a zbrojní byli cháska nezvedená a ti, co dítě zaslechli, se rozřehtali téměř stejně, jako to dělávají koně.

„Na holou, na holou!“ přisadil si Wenzel.

„Ha, ha, ha,“ usměrnil ho Beneš. „Budu si to pamatovat, ty koňskej hřbete, až příště něco vyvedeš.“

„Ale nebij ho příliš,“ přimlouvalo se za koňáka dítě.

„Co tě sem přivádí, má vzácná paní?“ zeptal se Beneš dítěte a pokračoval tak v té frašce pro pobavení.

„Nejsem tvá paní, ta odcestovala na Krumlov. Já jsem přece Kateřina, ty hlupáčku.“

„Tak promiň. Víš, že už jsem starý a paměť mi tak neslouží.“

„Teta mě posílá, abys přišel na Olšovou na oběd.“

„Tvoje teta, moje teta?“ pitvořil se dál Beneš.

„Nech toho už. Dobře víš, koho myslím. Běta! Moje teta a tvoje sestra.“

„Tak dobře.“ Beneš se zvedl. Neměl chuť rozpitvávat před ostatními rodinné vztahy, i když stejně všichni věděli, jak to s nimi je. Kateřina byla ve skutečnosti jejich sestrou, i když z levého boku. Stalo se, že Matěj z Vřesova, Benešův otec a veskrze špatný člověk, lenoch a opilec, chytil v křovinách cestou z Krumlova dvanáctileté děvče a znásilnil je. Aby toho nebylo dost, rozhodl se, že ho navrch ještě zabije, ale pak nad sebou uviděl svého nejmladšího syna Čeňka, který byl zhruba stejně starý jako to děvče. Čeněk držel v rukou luk s nataženou tětivou a založeným šípem. Řekl otci, že jestli ji nenechá být, tak zabije on jeho. A starý Vřesovský, když se podíval do Čeňkových očí, mu uvěřil. Nakonec svému osudu stejně neušel.

To děvče se jmenovalo Orka a patřilo ke kmeni lidí žijících v močálech kolem Vltavy. Byli to polodivoši mluvící hatmatilkou, které mohl sotvakdo cizí rozumět, a řídili se vlastními zákony. Jednoho chladného rána našli obyvatelé Vřesova svého pána přibitého vně na vrata, s odříznutým pohlavím, které mu někdo nacpal do úst. Přestože po Matějovi nikdo, snad kromě jeho ženy Bohuny, netruchlil, bylo třeba podniknout odvetné kroky, protože byl napaden jeden z urozených, i když tento měl spíše blíž k hnoji než k urozenosti.

Za pomoci Rožmberka byla uspořádána kárná výprava, ale dopadla neslavně, dokonce při ní přišel o život rožmberský hejtman Zdislav Pikrš. Pak už to nechali být. Všichni měli spoustu jiné práce než se mstít za bezectného Matěje. Kromě toho jeho nejstarší syn Janek, kterému taková povinnost příslušela především, nebyl o nic lepší než jeho otec a už vůbec necítil potřebu nějaké pomsty. Kdyby aspoň skýtala pomsta nějakou naději kořisti, ale lidé z močálů byli chudí.

Později, když byl zabit i Janek, Vřesov zdědil Beneš a mezi ním a Gorbutem, náčelníkem lidí z močálů, došlo k jakémusi chladnému smíru. Beneš potřeboval při pronásledování tlupy Hanse Křiváka, která sužovala široké okolí, využívat průchodů přes močály a vůbec by se mu nehodilo, aby byli těmi divochy obtěžováni ze zálohy.

Jednoho dne oznámil Gorbut Benešovi, že Orka zemřela, a pokud si Kateřinu – tehdy se tak nejmenovala, vlastně se nejmenovala nijak – nevezme, ženy z kmene ji hodí do močálu, protože ji nepovažují za svou, když z poloviny patří k Vřesovským. A tak na ten návrh Beneš kývl. Kateřina byla zanedbaná, samý bolák, vychrtlá, mluvit neuměla, jen vydávala zvířecí zvuky. Nakonec na Vřesově stejně nezůstala, Vřesov byl stavbou a neměl by se o ni ani kdo starat. A tak se jí ujali na Olšové a z Kateřiny se pomalu začal stávat člověk.

Olšová ležela na dohled od Vřesova. Byla částečně zděná, s nízkou hradební zdí, spojující ta stavení, která k sobě nepřiléhala. Dříve byla tou lepší z obou tvrzí, protože Vřesov byl jen změtí ztrouchnivělých srubů. Novému hradu se už Olšová samozřejmě nemohla rovnat, ale její obyvatelé nežárlili. Nebýt Beneše a jeho nového obydlí v sousedství, nejspíš by už nestála ani Olšová. Lothar, její pán, byl neduživý muž s hrbem, chodící o holi, který nebyl nikdy vojákem. Byl mladším bratrem Wolframa Katzingera, ale vypadal, jako by byl o mnoho let starší.

Benešova sestra Běta byla za něj provdána proti své vůli, ale postupem času si k sobě oba našli cestu a zdálo se, že jsou šťastní. Narodily se jim děti a na Olšové žili život s běžnými starostmi jako mnozí jiní, pokud jejich klid nevyvrátil někdo zvenčí.

„Bůh s vámi,“ pozdravil Beneš, když vešel do jejich obytné jizby.

„I s tebou,“ odpověděli.

„A pojď si sednout,“ vyzvala ho Běta, „ať nám nevystydne. Už jsem si myslela, že tě nemůže Kateřina najít, že zase rajtuješ bůhvíkde.“

„Rajtoval, ale na Vřesově. Vždyť mi Kateřina vyčinila, že jsem zase špinavý.“

„Přece jsem ti říkala, Kateřino, že máš být opatrná, když se potkáš s cizími lidmi,“ pokárala ji mladá žena, nedávno ještě dívka. Její pohled byl takový, že bloudil prostorem, aniž by snesl přímý pohled na jiného člověka, vyjma Kateřiny.

„Pořád si myslíš, že jsem cizí, Jano?“ oslovil mladou ženu Beneš. „Nepamatuješ se, jak jsme si spolu hrávali?“ Tentokrát se k němu podívala, její pohled však nepatřil jemu, jako by se skrze něj dívala na něco, co ostatní neviděli. „Neznám tě, pane,“ odpověděla. „A ten, s kým jsem si hrávala, je mrtvý. Jako všichni ostatní z Vřesova.“

Beneš pokrčil rameny a po krátké modlitbě se pustil s ostatními do jídla.

Jana byla jeho nejmladší sestrou a jako jedna z mála přežila napadení Vřesova tlupou Hanse Křiváka. Napadení, které kromě jiných nepřežil Benešův starší bratr Janek, matka, sestra Anna… Jankovu ženu Hilgret, původem z Olšové, Křivák odvlekl. Když zpod trosek vyhrabali Janu, byla živá na těle, ale mrtvá na duchu. Vše, co musela vidět a zažít včetně znásilnění, bylo na mysl mladičké dívky příliš. A tak se uzavřela vnějšímu světu a vytvořila si vlastní. Nejdříve bylo těžké se k ní vůbec přiblížit, ale když na Olšovou přivedli Kateřinu, přeci jenom se trochu její mysl projasnila a od té doby žila v představě, že Kateřina je její dítě a pečovala o ní až s opičí láskou.

„Máš nějaké nové zprávy z Krumlova, Beneši?“ zeptal se Lothar.

Beneš zvedl hlavu. „Žádné zprávy, dobré zprávy,“ odpověděl nevesele.

Jeho slova se vzápětí potvrdila, když se otevřely dveře a do jizby vstoupil muž se znakem pětilisté růže na kabátci. „Pane Beneši,“ spustil bez úvodu, „tvoje paní ti vzkazuje, že se máš dostavit na Krumlov.“

„Mám se tě ptát na důvod?“

„Nemusíš, pane. Naše paní…,“ poslovi se zadrhl hlas, „dobrotivá paní Viola skonala.“

Všichni se pokřižovali a Beneš vstal. „Měl jsem ji rád,“ řekl zastřeným hlasem. „Bude mi chybět. A především mojí paní, Gabriele.“

2 

„Jen se podívej, biskupe, takhle teď žije česká královna!“ pronesla rozhořčeně Eliška Přemyslovna k příchozímu biskupovi pražskému, Janovi z Dražic. „To je teď místo pro královský dvůr. Tenhle bezvýznamný hrad na pomezí království, kam jsem se musela uchýlit, abych uchránila svůj život, a především životy svých dětí.“

„Loket není bezvýznamný hrad a nikdy nebyl. Již dlouho pro království plní ochrannou funkci.“

„Ale doposud tomu bylo tak, že bránil proti nepřátelům zvenčí. Teď tomu tak není. Musela sem uprchnout královna, aby se chránila proti odbojníkům uvnitř země. Protože se necítila v Praze v bezpečí.“ Královna přistoupila k oknu a podívala se ven. Loket byl opravdu pevným hradem stojícím na skalnatém ostrohu obtékaném ze tří stran řekou Ohří. Postaven byl na významné cestě k Chebu a dál k německým zemím Říše římské.

„Ale nemuselo tomu tak být.“

„Vyčítáš mi snad něco?!“ Královnin hlas byl plný rozhořčení.

„Nevyčítám, Milosti. Jen bych ti chtěl připomenout, že ne všechny rady jsou pro tebe vždy dobré.“

„Myslíš tím snad pana Viléma Zajíce z Valdeka? Je jedním z mála, kdo při mně za všech okolností pevně stál.“

„Nezištně?“

„Co tím chceš říct? Že si bere z královského? Má nemalé výdaje. A koneckonců všichni si berou bez našeho souhlasu – především naši nepřátelé. Tenhle aspoň stojí při nás.“

„Zajisté, Milosti,“ odpověděl biskup odevzdaně. Celou dobu, co byla Eliška spolu s Janem Lucemburským na trůně, se snažil vést ji ke smíru s českou šlechtou. Ale ona byla zatvrzelá, tak jako ostatně většina Přemyslovců, což vedlo v konečném důsledku k jejich zkáze.

„Vlastně o tom, jaká je situace v království, svědčí i tvoje neúspěšná snažení v Praze, kam jsi svolal sněm, biskupe Jene.“

„A na který se dostavili všichni význační čeští a moravští páni,“ řekl Jan IV. z Dražic už poněkud podrážděně.

„A co z toho sněmu vzešlo?“

„Vyjednávání nebylo lehké.“

„A také jak jinak – v Čechách,“ odsekla Eliška s despektem.

„Nicméně snaha dohodnout se byla na obou stranách a vyústila v dohodu, která je sepsaná v listině ležící před tebou. Stačí jen tvůj souhlas, Milosti, a vzájemné nepřátelství bude ukončeno a ty se budeš moci bez obav vrátit do Prahy.“

„Ale za jakou cenu? Za cenu úplné degradace královské moci. My máme zaplatit za všechny údajné škody, které byly stoupencům Jindřicha z Lipé způsobeny. Král má platit za škody vzbouřencům, kteří se královské moci postavili. Uvědomuješ si, co na mně vlastně chceš? Máme se snad stát lokaji svých poddaných? To dřív potečou řeky proti proudu. A i kdybychom chtěli zaplatit, což nehodláme, královská pokladna je prázdná. Co bych asi tak řekla svému manželovi, až se uvolní od svých říšských a lucemburských povinností a vrátí se do Čech? Že jsem mezitím rozdala královský majetek?“

„Je možné ještě jednat, Milosti,“ nehodlal se vzdát biskup. „Aspoň nějaký malý ústupek na uhašení jejich ješitnosti. Některým vznikly opravdu velké škody.“

„Ne větší než nám.“ Eliška vzala ten list s odporem znovu do ruky. „Dokonce nás ta dohoda zavazuje k ostrému pokárání některých, kteří si počínali zvlášť zběsile. Koho tím měli na mysli?“

„Tak všeobecně, Milosti,“ odpověděl biskup vyhýbavě.

„Ale zvlášť?“

„Ty víš, Milosti. Zvlášť měli na mysli Wolframa Katzingera z Olšové a Lahnecku, toho času sezením na Ojvíně.“

„Ano,“ královna listinu odhodila. „Protože se ho bojí. Již vícekrát dokázal, že se s nimi dá nejen bojovat, ale také nad nimi vítězit. Jen kdybychom takových měli ještě pár, dokázali bychom ty nekonečné boje v Čechách ukončit. A já mám kárat, dokonce snad trestat nejoddanějšího králova služebníka? Jsou blázni? Nebo si snad myslí, že jsem blázen já?“

„Musíš uznat, Milosti, že jeho některé metody jsou, přesto, co se v království děje, poněkud…“

„Tvrdé? Tvrdé to bylo především pro toho, kterého nechal narazit na kůl. Jakže se to jmenoval?“

„Tobiáš z Větrova. Byl stavu urozeného a…“

„Ale jeho předešlé chování nemělo s urozeností nic společného. Dovolil nepřátelům za Wolframovy nepřítomnosti vtrhnout do hradu, pomohl jim pobít jeho posádku, znásilnil mu ženu, kterou měl chránit, a unesl dceru. Tobě to snad, Excelence, připadá málo? Škoda, že jsem u toho napichování nebyla – s chutí bych se podívala.“

„Takže dohoda padá, Milosti?“ vrátil se biskup k tématu. „Zvaž to ještě. Zástupci pánů stojících na naší straně čekají v hlavním sále na tvoje rozhodnutí, aby se s ním mohli vrátit do Prahy, kde by mohla být dohoda stvrzena ostatními, a v zemi by mohl konečně zavládnout alespoň na čas mír, který by nám umožnil vydechnout si a poskytl prostor k tomu, aby se nám diplomatickými kroky podařilo získat výhodu. Vždyť i na bojišti tomu tak je. Útok, ústup, přeskupení…“

„Ne, v takovéto podobě dohodu nepodepíšu.“

„A v jaké ano? Co navrhuješ?“

„Odbojníci složí k mým rukám králi novou přísahu. A v žádném případě nehodláme nikomu platit jakékoliv kompenzace za jejich domnělé škody. Na oplátku, jako projev dobré vůle, nebudeme požadovat uhrazení škod, které vznikly nám. Zároveň budeme požadovat vrácení všech královských majetků, které byly uloupeny nám.“

„To nikdy nepodepíší, ani tvoji stoupenci, protože kořistili všichni.“

„Pak tedy žádná dohoda nebude,“ odpověděla královna pevně a biskup Jan pochopil, že je to její poslední slovo. „Pošlu králi žádost, aby se vrátil do Čech. A se silnou vojenskou pomocí. Tam, kde končí vyjednávání, dostanou slovo meče. Je potřeba, aby se konečně rozhodlo.“

„Uvědomuješ si, Milosti, že to může znamenat zkázu království?“

„A jakého? Království Jindřicha z Lipé? Zavolej pány, biskupe Jene.“

„Ještě než tak učiním, Milosti, požádal mě pán z Rožmberka, aby s tebou mohl promluvit v soukromí.“

„Když žádá…,“ pronesla královna s očekáváním.

„Milosti,“ poklekl Rožmberk před královnou na jedno koleno.

„Vstaň, pane Petře. Co tak naléhavého tě přimělo k osobní audienci?“

„Musím tě opustit, Milosti.“

„Navždy?“ neodpustila si Eliška rýpnutí. I když dobře věděla, že u Rožmberka to nikdy navždy nebude. Protože i když neustále opouštěl, vždy se zase vracel.

„To jistě ne, Milosti. Ale musím spěšně na Krumlov. Ani do Prahy se nebudu vracet.“

„A co tak vážného se přihodilo, že tě to dokáže vzdálit od mocenských bitev, možná posledních?“

„Moje žena… Viola…“ Rožmberkovi se zadrhl hlas.

„Je nemocná.“

„Jak vážně?“

„Velice. Doktoři říkají, že nejspíš nepřežije.“

„To je mi líto, moc líto, pane Petře.“ Královnin hlas byl náhle plný citu – opravdového citu. To ona dala Rožmberka s Violou dohromady ve snaze připoutat ho ještě těsněji ke královskému dvoru. Dokonce jim nechala vystrojit na hradě téměř královskou svatbu. Ale ta lítost nepramenila pouze z možné ztráty někoho spřízněného na politické šachovnici, ale proto, že měla Violu opravdu ráda. „Už se raději nezdržuj, pane Petře, a jeď za svojí paní. Vyřiď jí mé pozdravy. Budu se modlit za její uzdravení.“

3 

Bylo krásné babí léto 21. září l. P. 1317, kdy na krumlovském hradě, obklopena svými blízkými, vydechla choť Petra z Rožmberka Viola Těšínská ve svých dvaceti sedmi letech naposledy. U jejího lůžka klečel a modlil se pan Petr, z druhé strany klečela paní Gabriela z Radomi, její někdejší dvorní dáma. Po celou dobu jejích posledních chvil držela Violu za ruku. Cítila, jak její tep slábne a jak z Violina těla odchází život. Až nakonec tep pozvolna ustal a Viola, která už předtím přijala svátost posledního pomazání, se odpoutala od života pozemského a vrátila se do ochrany Stvořitele.

Přítomní propukli v pláč.

Hned toho dne začaly smuteční obřady nočním bděním u jejího smrtelného lůžka. Druhého dne bylo její tělo vystaveno v rakvi v kapli krumlovského hradu, kam se mohli paní Viole přijít poklonit jeho obyvatelé. Zároveň byla sloužena zádušní mše. Pak bylo její tělo přeneseno do kostelíka svatého Jošta při latránském špitále. V sobotu, třetího dne po Violině úmrtí, byla rakev s jejím tělem přenesena přes Lazebnický most na druhý břeh Vltavy do Krumlova. Tam byly její ostatky v kostele svatého Víta za nepřetržitě sloužených mší vystaveny po dva dny.

V pondělí se rakev s Violou Těšínskou vydala od Svatého Víta za sborového vyzvánění všech zvonů, co jich jen v Krumlově, na Latráni a krumlovském hradě bylo, na její poslední pouť k spočinutí v hrobce Rožmberků v cisterciáckém klášteře ve Vyšším Brodě.

Čelo průvodu bylo již téměř v půli cesty k Větřní, když jeho poslední účastníci vyšli z města. Listí některých stromů se už začalo přebarvovat do zlatova, po levé straně cesty zpívala Vltava svoji nekonečnou píseň. Beneš si připomínal, když před rokem jeli v mnohem menším průvodu plni nadějí a očekávání stejným směrem. Kdy chtěl Petr ukázat Viole alespoň malou část svých držav. Rožmberk, Vyšší Brod, Frymburk… Zajeli i na Vítkův kámen, snad prý nejvýše položený hrad v Čechách. Přespali v Černé a nakonec se vydali i na Vřesov, který v té době nebyl ještě dostavěný. Petr s Violou, jako čestní a vzácní hosté, dostali k přenocování Benešovu ložnici, zatímco Beneš s Gabrielou ulehli v malých nedokončených komnatkách na provizorní lůžka, která byla přiražena k tenké stěně sbité z prken. Již tehdy mezi nimi přeskočilo cosi, co se následně změnilo v plamen. Beneš se později Gabriele svěřil, jak moc tu blízkost vnímal a jak si přál, aby ta stěna mezi nimi nebyla. Se smíchem se mu přiznala, že její pocity byly naprosto stejné.

Vpředu průvodu jeli korouhevníci spolu s jezdeckým oddílem, kterému velel Zbygněv z Radomi, Gabrielin bratr. Za nimi mužové s monstrancemi, kolem rakve vezené na voze bez postranic, potaženém černým suknem a ozdobeném květinami a věnci, duchovní, z nichž vždy jeden předstoupí před spřežení, kde předříkává nahlas modlitby, aby je mohli účastníci průvodu po něm opakovat. Modlitby byly vždy po určité době vystřídány zpěvem církevních chorálů v podání mnichů z kláštera nad Svatým Vítem.

Hned za rakví jel pan Petr, vedle něho Vilém z Landštejna, za nimi další představitelé Vítkovců spolu s jinými čelními pány království, všemi, kteří se stihli v době mezi Violiným úmrtím a uložením do hrobky dostavit.

Mezi nimi i Beneš z Vřesova, i když jeho urozenost by k tomu nestačila. Ale stalo se tak na výslovné přání pana Petra. Vedle Beneše jel Jan z Kaplice a hned za nimi Smil z Dubence, Václav Oubík z Drsic, rožmberský vojenský hejtman, Vojtěch Pernický z Pernice, krumlovský purkrabí.

Za nimi jely vozy se ženami významných pánů a dvorními dámami, které byly Viole nejblíž. Mezi nimi i Benešova žena Gabriela. Že by jela při takové příležitosti obkročmo na koni, na to nebylo ani pomyšlení. Pak následovali dvorští úředníci spolu s rožmberským notářem Wernerem Mährem, správci, sousedé urození i neurození, krumlovští měšťané, lovčí, pachtýři, sloužící, ale i chudina toužící po nějaké almužničce v podobě měďáčků, která se při takové příležitosti obvykle rozdávala, aby jejich modlitby za mrtvou byly více vroucí. Celý průvod uzavíral oddíl pěších, vedený kapitánem Mikulášem ze Syslova.

Cestou mnoho z těch, co kráčeli po svých, což se ovšem netýkalo vojáků, odpadlo, ale ani se nepočítalo s tím, že by všichni došli do cíle cesty. V pozdním odpoledni dorazili na hrad Rožmberk, kde pro ně bylo připraveno spočinutí. Pro Violu Těšínskou v hradní kapli, kde za ni budou opět po celou noc slouženy mše, pro urozené v hradě, pro méně urozené v dalších hradních budovách a v podhradí a ostatní si museli poradit nějak sami. Bylo ještě teplo a pomocí plachet a větví si někteří zbudovali různé provizorní přístřešky, další se rozsadili kolem ohňů, což bylo v té době zcela běžné. Vždyť někteří z nich neměli střechu nad hlavou po celý rok!

Druhý den se vydal smuteční průvod do Vyššího Brodu, tato cesta ale byla proti té předešlé kratší. Vyšebrodští stáli špalírem, z kláštera jim vyšel v ústrety opat doprovázený mnichy. A další obřady, které trvaly až do odpoledne, se odehrály v klášterním kostele Nanebevzetí Panny Marie. Teprve potom byla rakev s ostatky pozvednuta, ne však už naložena na vůz, ale nesena těmi nejurozenějšími k hrobce Rožmberků. Tam už mohli sestoupit jenom ti nejbližší. Rakev byla uložena na předem připravené místo. Vyšebrodský opat pronesl už jen krátkou modlitbu, pak sfoukl obě svíce, které hořely u hlavy zesnulé, a nakonec je zlomil na znamení ukončení pozemského života Violy Těšínské. Když zúčastnění vyšli z krypty, pozvedlo šest mnichů za železné kruhy, kterými byly provlečeny tlusté dřevce, kamennou desku a zakryli jí vstup do krypty. Později byla zalita maltou i spára mezi deskou a podlahou kaple. Tím skončily obřady za zesnulou za přítomnosti jejího těla.

„Nejraději bych se hned odtud vrátil na Vřesov,“ pronesl Beneš tiše směrem ke Gabriele.

„Víš, že to není možné.“

„To dobře vím. Přesto…“

„To ti na paní Viole tak málo záleželo?“

„Určitě víc než mnohým ostatním. Vždyť jí vděčím za to, že jsem poznal tebe.“

„Zítra večer se ještě bude u Svatého Víta konat za Violu zádušní mše. A další den zádušní hostina. Myslím, že si Viola zaslouží, abychom jí svými modlitbami pomohli najít cestu na nebesa.“

„Nejsem si jistý, zdali má Viola tolik modliteb zapotřebí.“

„Doufám, že se z tebe nestává kacíř, Beneši,“ odpověděla Gabriela napůl žertem a napůl zděšeně.

„Kněží tvrdí, že Bůh je vševědoucí, a já tomu věřím. Život Violy byl natolik příkladný, že nemá zapotřebí bezpočet odsloužených mší, Bůh o jejím životě vše ví a jistě už ji přijal mezi vyvolené. Ale po světě chodí spousty těch, kteří vraždí, loupí, křivě přísahají… A když zemřou a jsou dost zámožní, nechají jejich pozůstalí sloužit nákladné církevní obřady, zaplatí kněžím a mnichům, aby se za ně v kostelech a klášterech modlili v přesvědčení, že našeho Pána modlitbami nějak oblomí a on zavře obě oči…“

„Vždyť jsou to jen prosby.“

„A když je člověk chudý a nemá na to, aby tohle všechno zaplatil? A i když se dopustil mnohem méně ohavných skutků, půjde rovnou do pekla, protože si nemůže koupit odpuštění?“

Kolem nich jezdci nasedali na koně a ženy nastupovaly na vozy. Pěší se už také vydali na svou cestu a až je páni dojedou, utvoří špalír a budou čekat, že jim z rozkazu pana vladaře bude hozen nějaký ten peníz, aby o to mohla být jejich modlitba vroucnější.

„Bojíš se, že přijdeš do pekla, Beneši?“ zeptala se vážně Gabriela. „Ale ty jsi přeci čestný, spravedlivý, statečný…“

„Snad. Jen nevím, až předstoupím jednou před našeho Pána, zdali se na mne bude dívat stejně shovívavě jako ty. Nejsem ještě tak starý a už je za mnou nespočet mrtvých. A jistě si vybavuješ jedno z přikázání: nezabiješ.“

„Ale to bylo přeci vždycky v čestném boji.“

„Ne vždy. Nechal jsem i popravovat – sám jsem se ustanovil soudcem.“

„Chodíš přece ke zpovědi, po které dostaneš rozhřešení.“

„Z úst smrtelníka.“

„Zástupce božího.“

Beneš se usmál. „Tady ještě tápu, ale ve svém zájmu ti budu raději věřit.“

Toho dne dojeli na Rožmberk, kde přenocovali. Druhý den odmítla Gabriela jet na voze, že taková přeprava je pro ni utrpením. Nechala si osedlat koně a zařadila se spolu s Benešem do družiny pánů, kteří se také nechtěli zdržovat vozy a pěšími a cvalem vyrazili ke Krumlovu. Petr z Rožmberka se na ně podíval se smutkem v očích, protože jeho choť…

Ještě toho dne po setmění vyšel z hradu pěší průvod. Muži nesli v rukou louče, téměř nikdo nepromluvil. A pokud ano, tak velmi tiše. Jako by se jednalo o průvod duchů. Před kostelem jim sloužící louče odebrali a zadusili je v železných koších z části vyplněných pískem. Mše byla velmi dlouhá a vzhledem k tomu, že v těch dobách nebyly v kostelech žádné lavice, tak pro mnohé i tělesně namáhavá. Jen pro ty nejstarší a i jinak neduživé bylo přistaveno kolem stěn několik lavic. Ten z postižených, na kterého se nedostalo místo, si mohl kleknout na kamennou podlahu. Ti prozíravější si přinesli s sebou polštářek, na který si pak klekli. Tou mší pak skončilo církevní rozloučení s Violou Těšínskou.

Druhý den se od samého rána konala zádušní hostina a měla trvat po celý den. Zde už nebylo povinností setrvat až do konce, záleželo na tom, kolik toho kdo dokáže do sebe nacpat a nalít. Ale právě na takových a podobných hostinách se účastníci snažili vydržet co nejdéle.

Panstvo mělo prostřeno v hodovní síni, ti méně význační v přilehlých prostorách hradu, čeleď a vojáci na nádvoří. Nikdo samozřejmě z různých důvodů nedokázal sedět u tabule po celý den, a tak se hosté zvedali, aby si mohli dojít ulevit, popovídat si i s těmi, kdo seděl od nich dál, protože kdy se zase naskytne taková příležitost, nebo si jen protáhnout nohy.

Beneš se s naplněným pohárem v ruce zrovna díval na řeku vinoucí se pod hradem a město na druhém břehu, když se za ním ozvalo: „Jsi nějak zamyšlený, pane Beneši. Spřádáš plány, co dál?“

Beneš se ohlédl. Za ním stál pán z Landštejna. „To zrovna ne, pane Viléme. Jen vzpomínám na dobu, kdy jsem na Krumlově začínal. To stál jenom spodní hrad a tenhle nový se začal teprve stavět.“

„Máš pravdu. Postavil si můj drahý příbuzný vskutku královské sídlo,“ pronesl Landštejn s nepřehlédnutelnou trpkostí v hlase.

A měl k ní důvod. Svého času byli páni z Landštejna nejmocnější z Vítkovců. To se však změnilo po smrti Záviše z Falkenštejna a vymření krumlovské větve, kdy krumlovská panství připadla Rožmberkům a jejich spojením vzniklo skutečné dominium.

„O to víc nechápu, žes odešel z Petrových služeb, ve kterých ses mohl dopracovat v rožmberském domě k těm nejvýznamnějším postavením.“

„Pan Petr si ti stěžoval?“

„To ne, jen zalitoval. Myslel jsem si, že jsi moudřejší.“

„To bude nejspíš tím, že pocházím z divokého pomezí, kde se civilizace ještě ne zcela zabydlela. Protože to, co vy všichni už víte, já se musím teprve učit.“

„Nech si ty špičky, mě neobloudíš. Vím, že jsi mazaný, ale to ještě neznamená, že tvoje mazanost musí jít zákonitě ruku v ruce s moudrostí.“

„Teď jsi na to kápl, pane Viléme. Mám na to stejný názor.“

„Měl by sis už konečně vybrat, na čí straně stojíš.“

„Já už jsem si vybral, stojím na svojí straně.“

„Máš vůči Petrovi manskou povinnost.“

„Tu si plním. A co se těch stran týče… Mnozí mění ty strany tak často, že změny nestačím sledovat dostatečně rychle.“

„Mohl bys dost získat. Stačí jen natáhnout ruku.“

„Nebo ztratit. Ne, pane Viléme. Mám všechno, co k životu potřebuji.“

„Pouč mě,“ přistoupil k nim Petr z Rožmberka.

„Nevím, jestli se to v tento den hodí,“ odpověděl Beneš nejistě.

„Jen mluv.“

„Díky paní Viole jsem získal krásnou a moudrou ženu.“

„Zasloužíš si ji. Co dál? Počkej, budu hádat. Postavil sis hrad.“

„To také.“

„Chováš a cvičíš výjimečné koně.“ Rožmberk se obrátil na Landštejna. „Už se ti pochlubil, Viléme?“

„Tak daleko jsme se ještě nedostali. Ale nechám se poučit.“

„Šlechtí vlastní stádo.“

„To dělají i jiní,“ odpověděl Landštejn bez zájmu.

„Ale on je nejen šlechtí, už od základu vybírá z těch nejlepších. Použil k tomu dva výjimečné hřebce. Možná ses už s některým z nich setkal. Možná s oběma.“

„Pokud ano, nebyli jsme si představeni,“ pronesl Landštejn sarkasticky.

„Ten jeden patřil Matouši Čákovi Trenčínskému.“

„Á, jistě. Pamatuji si na to, co se stalo. Byl to ten střet, když jsme táhli proti Čákovi s králem Janem. Pamatuji si i na toho johanitu Wolframa, a především na jeho koně, jak na Čáka zaútočil.“

„A rozhodl tím bitvu,“ připomněl Rožmberk. „Tak to je ten druhý hřebec, kterého Beneš nechává vyskákat na svých klisnách.“

„Slyšel jsem, že si ho přivezl odněkud z ciziny.“ Teď už Landštejnova slova postrádala sarkasmu. „Prý se mu dostalo zvláštního výcviku a byl prý hodně drahý. A to ti tví koně,“ obrátil se na Beneše, „budou umět to, co ten toho johanity?“

„Cvičíme je v tom.“

„Koupím jich deset,“ pronesl Landštejn rozhodně.

„Zdá se, že jsi při penězích, pane Viléme,“ ušklíbl se Beneš.

„Můžu jich koupit i třicet,“ prohlásil Landštejn přezíravě.

„Musím tě zklamat, pane Viléme. Ti koně budou stát čtyřnásobek těch běžných. Takže kdybys jich chtěl koupit třicet, jako bys jich kupoval sto dvacet. Ale i kdybys byl ochoten takovou sumu zaplatit, nemám jich tolik připravených.“

„A kolik?“ vskočil těm dvěma do rozhovoru Rožmberk.

„Protože pokud si vzpomínáš, slíbils mi, že já budu tím prvním, kdo bude mít právo prvního kupu. Kromě toho, nerad to připomínám, mám přeci jen jistou malou zásluhu, žes mohl s tím chovem vůbec začít a také ho udržet.“

„Nezapomínám, pane Petře, určitě budeš první, kdo se bude moci zúčastnit dražby.“

„Dražby? O čem to mluvíš? Jsi snad nějaký koňský handlíř?“

„To je takový zvyk, jinak to prý přináší smůlu. Ale u pozdějších prodejů se už budeme moci dohodnout přímo. Avšak v tuto chvíli nemám na prodej žádného z koní. Výcvik je velmi náročný a zdlouhavý. A já si nemohu dovolit jít na trh s nedokončeným dílem.“

Hostina pokračovala do pozdních nočních hodin a někteří pokračovali až do rána. Ale toho se už Beneš s Gabrielou nezúčastnili. Když ráno přišli na snídani, někteří z těch, co ponocovali, leželi porůznu na zemi, jiní pokračovali stále v pití.

Byl nejvyšší čas vrátit se na Vřesov.

4 

Bylo 11. listopadu l. P. 1317 a k hradu Loket se táhl dlouhý had ozbrojenců, většinou jízdních, které doprovázely vozy naložené doplňkovou výstrojí, stany a proviantem. Pokud by se jednalo o nepřátelské vojsko, bylo by vážnou hrozbou. Avšak tihle nejeli obléhat Loket, byli to zbrojní krále Jana, který se po dlouhé době vracel do Čech. Jádro tvořilo několik set porýnských rytířů, kteří si přijeli nejen vydobýt ostruhy, ale očekávali i tučnou kořist.

Kromě rytířů, kteří byli v železe, přijeli s králem i porýnští žoldáci. K těm, kteří králi sloužili už delší dobu, přibyli další, které se mu podařilo naverbovat. Ti výše postavení pokračovali s králem na hrad, další získali ubytování v podhradí a ostatní si postavili kolem stany. Královna přišla přivítat svého chotě na nádvoří. Její radost byla neskrývaná a vzájemné objetí takové, jako bývala objetí na začátku jejich manželství.

„Ani nevíš, Jane, jak toužebně jsem tě očekávala. Jsem ráda, žes mé prosby k návratu vyslyšel.“

„Mluvíš o přání,“ usmál se Jan, „ale tvůj poslední list zněl spíše jako rozkaz.“

„Situace je mimořádně zlá.“

„Že mě to nepřekvapuje. Ani si nevzpomínám, kdy byla dobrá. Ale půjdeme dovnitř,“ pobídl Jan Elišku.

„Jsem z toho drncání v sedle celý dřevěný a počasí na cestu nebylo také zrovna přívětivé.“