Vlastimil Vondruška

Dračí náhrdelník

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2018

© Alena Vondrušková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8209-8  (epub)

ISBN 978-80-243-8210-4  (mobi)

Mé ženě Aleně 

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Od Vánoc přicházely znepokojivé zprávy na pražský dvůr českého krále Přemysla druhého, v zahraničí zvaného Otakar. Uherský král Béla byl těžce nemocný a jeho syn Štěpán netrpělivě čekal jen na to, až otec zemře a on bude moci zahájit novou válku s českým králem. V alpských zemích se naproti tomu situace vyjasnila, a proto Přemysl přijal titul korutanského vévody a pána Kraňska. Aby si nové panství pojistil, opustil Prahu a správu země svěřil do rukou své manželky Kunhuty a pražského biskupa Jana z Dražic, toho jména třetího.

Bezděz byl už dostavěný a v severních Čechách panoval celkem klid, proto se před Velikonocemi vydal Oldřich z Chlumu s manželkou Ludmilou a svými pomocníky panošem Otou a velitelem Divišem do Prahy. Ve městě se chystal výroční svatojiřský jarmark a Oldřich z Chlumu už tři roky manželce sliboval, že ho spolu navštíví, ale vždycky jim do toho něco přišlo. Teď se to náramně hodilo.

V noci sice ještě mrzlo a na cestách ležel uježděný zmrzlý sníh, ale přes den svítilo slunce, a proto družina na koních jela pohodlně a bez větších potíží. Došlo jen k jedné drobné nehodě, na kterou doplatil Diviš. Když měli pražské hradby na dohled a projížděli kolem dvorců, které patřily vyšehradské kapitule, vběhlo jim do cesty z hloučku přihlížejících venkovanů dítě. Diviš strhl koně, ten klopýtl, a on, aby nenarazil do Ludmilina hnědáka, raději se k zemi poroučel sám a narazil si kostrč. Klel jako pohan, ale naštěstí to nebylo nic vážného a dítěti se nic nestalo.

Ubytovali se jako obvykle v zájezdním hostinci U Zlatého kola nedaleko brány svatého Ambrože, jíž se z města vycházelo na Poříčí a k brodu přes Vltavu. Tenhle šenk znal Oldřich z Chlumu skoro tak důvěrně jako svůj Bezděz, jen s tím rozdílem, že za posledních deset let hrad vyrostl do krásy, zatímco tenhle hostinec vypadal stále zchátraleji a zchátraleji. Jeho majitel Leopold stárnul a tvrdil, že on už v něm nějak dožije, proč by tedy utrácel za opravu střechy nebo schodů? Jenže kuchyně tu byla stále vynikající a víno ještě lepší. O vše se starala jeho už třetí manželka Žofka, a kdykoli tu Oldřicha z Chlumu a jeho pomocníky hostila, podstrkovala jim nenápadně své vynikající medové pečivo a tiše je prosila, aby si toho jejího bručouna nevšímali a zůstali jejich podniku věrní. Protože paní Žofka znala pověst, jakou má panoš Ota mezi pražskými sklepnicemi, se šibalským mrknutím obvykle dodávala, že samozřejmě nehovoří o věrnosti jeho služebníka, ale o urozeném panu královském prokurátorovi, na jehož slovu by se dala stavět katedrála. Kdyby navíc tu katedrálu podpíraly ruce všech dívek, které Ota svedl, byla by rozhodně nejpevnější stavbou křesťanského světa. V soukromí pak ještě Otu plísnila, jak moc ji mrzí, že mezi těmi dívkami není i ona.

Jakmile se ubytovali a Oldřich z Chlumu dal pokyny ozbrojencům své družiny, navrhl, že se podívají do města. Diviše však bolela naražená kostrč a nerudně to odmítl. Navrhl, že zůstane v šenku a dohlédne na chlapy z jejich družiny, protože to jsou pazhřivci a potřebují pevnou ruku. Ovšem pod podmínkou, že mu pán zaplatí jeden nebo dva džbánky dobrého ležáku, protože v Praze bylo dráže než doma na Bezdězu. Diviš býval vždycky šetrný, a proto si z něj panoš Ota tropil dobromyslné žerty. Ani tentokrát to nenechal bez povšimnutí.

„Šlechtí tě, milý Diviši, že nechceš zbytečně utrácet. Alespoň ti zbude víc peněz na milodary chudobným, až půjdeme zítra ráno na mši. Mohl bys je obdarovat i za mne, protože já budu na rozdíl od tebe ve městě utrácet. A kdo ví, jestli mi vůbec nějaké stříbrňáky zbudou.“

„Ty lotře, jestli mi hned nezmizíš z očí, tak za sebe neručím,“ varoval ho Diviš a navzdory bolesti v zádech se na lavici vztyčil a rukou mu teatrálně pohrozil. Když se narovnal, vypadal jako medvěd, hřmotný, ramenatý, věčně nabručený. Na tváři měl jizvu, která mu dodávala hrozivý výraz, i když Ludmila z Vartemberka o něm vždycky říkávala, že sice vypadá hrozivě, ale ve skutečnosti je medvěd dobrotivý. Zvláště když se nají.

Panoš Ota byl vysoký skoro jako Diviš, ale měl štíhlou postavu, silná ramena a jemnou tvář, jejíž půvab podtrhovaly pečlivě upravené světlé kadeře. Před několika lety ho český král pasoval na rytíře a panoš se mu říkalo jen z jakési tradice, jako by to byl úřední titul. Když ho chtěla Ludmila poškádlit, tvrdila, že se k Divišovi jako přítel hodí, protože vedle něj vypadá jako hezounká medvědice. Jen ji pohladit, což panoš Ota komentoval pohledem útrpně obráceným ke stropu. Vždycky si zakládal na své mužnosti a odvaze.

Neodvážil se jí dobromyslné žerty vracet, i když ho napadala řada vtipných, jenže byly odpovědi, které se prostě nehodily. Ludmila z Vartemberka byla vychována v klášteře v Burgundsku a na svou výchovu mezi novickami nikdy nedokázala úplně zapomenout. Navíc věděl, že ho ve skutečnosti jako rytíře uznává, protože jí už několikrát zachránil život. Obvykle poté, co se pokoušela Oldřichovi z Chlumu pomáhat s vyšetřováním a ve svatém nadšení se zapletla do něčeho, s čím si neuměla poradit.

„A já? Jaký medvěd bych byl já?“ ptával se Oldřich z Chlumu, když manželka začala žertovat na úkor jeho pomocníků. Neočekával, že mu bude pochlebovat, jak to doma dělávala většina žen jiných rytířů. Miloval ji právě proto, že před nikým nehrbila hřbet. Její paličatost mu občas přidělala starosti, jenže v životě se za vše muselo platit. Lepší bylo se s manželkou tu a tam nepohodnout, než se okázale nudit její bezkrevností.

„Jaký medvěd bys byl ty?“ říkávala s hranou vážností.

„Všiml sis, můj drahý, že ti začaly šednout vousy? Málo platné, je ti už čtyřicet let, nejsi žádný mladík. Máš už dvě děti, tak jak bys asi mohl vypadat? Jako trochu vypelichaný medvěd, kterého vodí po jarmarcích. Tihle medvědi bývají chytří, viděli svět, a proto se chovají vyrovnaně a pohybují se s úspornou lenivostí. Ale běda, když se jim někdo nelíbí.“

„A víš, má drahá, co takový jarmareční vypelichaný medvěd potřebuje?“ bránil se. „Plnou misku a pochvalu za každé vystoupení, které se mu povede. Pokud umím počítat, v posledním roce jsem vyřešil tři zapeklité zločiny a nevzpomínám si, že bys mne jediným slovem pochválila.“

„Pochválil tě náš panovník. To ti musí stačit. Medvěd, kterého chválí často, zpychne a pak je příliš svéhlavý.“

Špičkování patřilo k životu rodiny Oldřicha z Chlumu, do níž počítal nejen svou ženu, ale i oba pomocníky. Tvrdil, že život sám je dost smutný a těžký, zvláště musí-li trestat zločince. Člověk se však musí občas zasmát, pokud to není žert zlomyslný či obhroublý. V soukromí proto se svými služebníky hovořil jako s nejlepšími přáteli a nevyžadoval pocty, které mu jako významnému královskému služebníkovi patřily.

Jenže v rozlehlé jizbě šenku U Zlatého kola si Ludmila špičkování panoše Oty a velitele Diviše nevšímala. Nechtěla se tu zbytečně zdržovat, těšila se už na živý ruch v ulicích. Proto přece do Prahy přijeli. Bylo pozdní odpoledne a za chvíli začnou řemeslníci zavírat své krámky. A pozítří začne jarmark. Už teď bylo město plné kupců a trhovců.

Panoš Ota pobaveně pozoroval svého přítele, který mohutnými zády zakrýval okno. Jizba měla nízký strop a vládlo v ní šero, neboť voskovice zapaloval šenkýř až se soumrakem. Uvažoval, co příteli odpoví, jenže najednou zahlédl pootevřenými dveřmi na ulici průvod kejklířů. Existovala jediná věc v křesťanském světě, kterou měl raději než dívčí náruč, a tou bylo divadlo. Rychle se omluvil a vyběhl ven, aby mu nic neuteklo.

Oldřich z Chlumu hodil šenkýřce dva stříbrňáky a nařídil, aby Diviš dostal, na co bude mít chuť, a pak i on spolu s Ludmilou z Vartemberka opustil zájezdní hostinec U Zlatého kola. Už se těšil, jak si ve městě užijí. Hlavně tedy jeho žena. Celou zimu byli zavření na Bezdězu, a i když navštěvovali urozené sousedy, výroční trh byl událostí, jakou žádná hostina s přáteli ani řeči rytířů nemohly nahradit.

Zamířili uličkami kolem německého Ungeltu a fary U Týna k rozestavěnému minoritskému klášteru, který založila panovníkova teta Anežka. Tam se totiž nacházely dílny nejlepších zlatníků, krejčích a pasířů. Tamní zboží bylo určeno jen pro nejzámožnější.

Panoš Ota dohnal průvod kejklířů snadno. V čele kráčel snědý principál a hlasitě zval měšťany, aby zítra přišli na rynek, kde pro ně sehrají novou a nesmírně zábavnou hru o utrpení svatého Jiří. Kdykoli se odmlčel, průvod se na chvíli zastavil. Postarší, ale ještě velice pěkná žena začala žonglovat s dřevěnými kuželkami a mladinká dívka předvedla pár artistických cviků. Nakonec mládenec v masce zahrál na loutnu, zazpíval rozvernou píseň a k tomu jiná dívka tančila. Principál obcházel během krátkého vystoupení přihlížející s miskou v ruce a vybíral. Od rudolící pekařky dostal místo peněz dva preclíky.

Pak se průvod vydal dál. Doprovázel ho houfec dětí a také panoš Ota. Při každé zastávce vložil principálovi do misky drobný penízek. Když to udělal po třetí, řekl snědý komediant překvapeně: „Ale urozený pane, vy už jste přece platil dvakrát!“

„A vaše umění za to nestojí?“ opáčil panoš Ota lehce.

„Jistě!“ udeřil se principál hrdě do hrudi. „Ne nadarmo nosím jméno největšího divadelního umělce všech dob. Jsem Aristofanes!“

„Včera jsi tvrdil, že se jmenuješ Sokrates, strýčku,“ ozvala se mladinká artistka. Přitom mohla na Otovi nechat oči a do jejich hovoru vstoupila jen proto, aby na sebe upozornila. Zámožný milenec, pokud byl pěkný, a navíc měl zjevně divadlo v úctě, byl na každé štaci požehnáním. Vždycky si nějakého musela opatřit, divadlo samotné by je neuživilo. Byla na sebe pyšná, protože uměla vydělat víc peněz než její teta a sestřenice.

„Máš pravdu,“ přikývl nevzrušeně principál. „Právě proto, že jsem tak vynikající umělec, nosím několik jmen, všechna slavná! Nechtěl jsem tě však, urozený rytíři, obtěžovat. Celé mé jméno zní Aristofanes Euripides Sokrates. Ta hubatá holka se jmenuje Afra. Tedy Afrodita, ale to se špatně pamatuje. To byla pohanská bohyně lásky, mládenče. Afra zní lépe, nemyslíš? Promluv s mou neteří, nebudeš litovat.“

Když se průvod kejklířů hnul dál, dívka se přitočila k Otovi a důvěrně ho pohladila po hřbetě ruky. Přitom špitla, že jsou ubytovaní na předměstí v zájezdním hostinci U Tří kohoutů. Mrzutě zaregistrovala, že Ota trochu roztržitě přikývl, ale dál nadšeně sleduje ostatní kejklíře. Na ni se podíval jen letmo a bez většího zájmu. Jenže to nic neznamenalo, své řemeslo znala a věděla, že mnozí mládenci jsou zpočátku ostýchaví, zvláště na ulici, kde jsou lidem na očích. Nechala ho tedy být, času do soumraku byla spousta, ale upláchnout mu nemínila dovolit, když už zasekla udičku. Teď to byla tak trochu věc i její cti, když ho před strýcem oslovila. Jak by vypadala před ostatními, kdyby z toho nic nebylo? Navíc ten mládenec rozhodně za pomilování stál.

Kejklíři prošli městem a poslední vystoupení uspořádali u brány svatého Jana Na zábradlí, jíž se vycházelo k řece. Na nábřeží před hradbami se nacházelo nevelké předměstí s chatrčemi jirchářů, rybářů a také tesařů, kteří přímo na místě zpracovávali dřevo plavené po řece z jihu. Stály tu také dva mlýny a pár šenků pro voraře, do nichž se rády uchylovaly nevěstky a hazardní hráči. Jedním z vyhlášených byl i zájezdní hostinec U Tří kohoutů, kde se kejklíři ubytovali.

Panoš Ota počkal, až kejklíři skončí poslední vystoupení a tentokrát jim do misky vložil penízky dva.

„Půjdeš se mnou?“ zeptala se Afra a uchopila ho za ruku.

„Nepůjdu,“ odmítl to a lítost nemusel ani příliš předstírat, protože to byla velice pěkná dívka. Okatá, pružná a s broskvovým nádechem ve tvářích. Jenže se mu na předměstí vůbec nechtělo. Uměl si představit, jak by asi vypadalo lůžko, do něhož by s ní ulehl. Pomilovat ji někde venku by bylo ještě horší, vždyť u zdí domů ještě ležely zbytky špinavého sněhu. A na to, aby zaplatil jizbu v nějakém šenku a zůstal s ní až do rána, čas neměl. Musel se vrátit. Oldřich z Chlumu i jeho urozená žena přivírali nad Otovými milostnými dobrodružstvími oči, ale jen tehdy, pokud to bylo užitečné při vyšetřování. Jenže to nebyl Afřin případ. Takže si musel nechat zajít chuť.

Když na to přišlo, byl panoš Ota nejlepším hercem křesťanského světa. Truchlivě pokračoval: „Líbíš se mi a nechci tě svým odmítnutím urazit, ale jsem ženatý. Před oltářem jsem složil slib manželské věrnosti.“

„Kvůli tomu se netrap,“ mávla bezstarostně rukou. Kolikrát podobné řeči slyšela. K jejímu řemeslu patřilo i to, aby ukonejšila svědomí mužů. Všichni ji chtěli pomilovat, ale někteří si připouštěli zbytečné výčitky a trápili se, že nemohou udělat to, co by doopravdy chtěli. Podobné hlouposti jim vždycky uměla rozmluvit.

„Se mnou se žádné nevěry nedopustíš,“ pokračovala vemlouvavě. Po očku postřehla, že se její teta právě domlouvá s obtloustlým rudolícím mužem, podle kožené zástěry nejspíše řezníkem. „Já ti nenabízím srdce, ale jen tělo, a to nevěra není. Pouze zaženeš to, co by se slušně dalo nazvat hladem. Nemám pravdu? Když jdeš do šenku a najíš se tam místo doma, je to nevěra?“

„Milá Afro, měla bys jít ke zpovědi a pak učinit pokání, neboť hřešíš nejen tělem, ale i svými slovy. Vždyť to je proti božímu desateru!“ opáčil s hranou přísností panoš Ota.

„Pitomče!“ vyhrkla zlostně, protože pochopila, že zbytečně ztrácí čas. Ten mládenec byl obludně zabedněný nebo bez moudí. S takovými si ani ona neuměla poradit.

„Počkej,“ zastavil ji Ota, když se chtěla otočit a odběhnout. Sáhl do váčku a podal jí stříbrňák.

„Tady máš tolik, kolik bys po mně chtěla, kdybychom spolu zhřešili. Vezmi si ho, abys mohla dnešní noc strávit v počestnosti sama. A zpytuj svědomí.“

„Za noc beru stříbrňáky dva,“ vyhrkla okamžitě a peníz rychle ukryla v dlani.

„Nevymýšlej si! Vím přesně, má drahá, kolik se na předměstí platí,“ odpověděl panoš Ota úplně jiným hlasem a spiklenecky na ni mrkl. Pak se otočil a s pohvizdováním se loudal ulicí zpět k rynku.

Zmateně se za ním dívala, protože teď už nerozuměla vůbec ničemu.

II. KAPITOLA

Pokud Oldřich z Chlumu počítal správně, měli spolu s Ludmilou z Vartemberka oslavit v nejbližší době deset let manželství. A pokud si to uměl spočítat on, nepochyboval, že naprosto přesně to ví i ona. Trápil se, čím by jí poděkoval za to, že mu dala dvě děti a trpělivě snáší vše, čím ho jeho úřad zatěžuje a co ho od ní vzdaluje mnohdy na dlouhé týdny. Avšak navzdory tomu, že jí nedokázal vždycky vyhovět a byl ještě paličatější než ona, ho oddaně milovala a on ji.

Jednou, když na to přivedl řeč, mu žertem opáčila, že ho miluje nikoli navzdory tomu, že ji tak často nechává samotnou, ale právě proto, neboť si od něj může alespoň na chvíli odpočinout. Tím víc se na něj pak těší. Nebyl si jistý, zda je to zrovna ta správná odpověď, kterou očekával, ale panoš Ota tvrdil, že lepší mu žena ani dát nemůže. A tak se s tím smířil, neboť Ota to musel podle jeho přesvědčení vědět nejlépe. I když pravda byla, že se jeho panoš tvářil podezřele shovívavě, když mu tohle vykládal.

Sám si však ve skrytu duše musel přiznat, že si i on čas od času od Ludmily rád odpočine. Neuměl si představit život bez ní, ale jen ženská náruč rytíři stačit nemohla. Měl i jiné povinnosti. A bylo tedy spravedlivé, aby oba cítili totéž. Navíc to rozhodně nezmenšovalo jejich lásku, spíše ji upevňovalo.

Povzdechl si, protože skutečný život byl tak odlišný od poetických písní trubadúrů a rytířských legend. Rozhodně nebyl tak romantický, někdy bolel, ale přesto byl krásný.

Rád by tohle sdělil své ženě, ale tentokrát ne pouhými slovy jako jindy. Rozhodl se, že jí k výročí věnuje dar, který jí bude navždycky připomínat jeho city. Svou lásku mohl rytíř vyznat ženě jen šperkem.

Potíž byla v tom, že si už mnohokrát ověřil, že Ludmila má úplně jiný vkus než on. Mohl by sice podle svého nejlepšího přesvědčení vybrat nějaký vhodný sám, ale to mu připadalo trochu neobratné. Aby jí šperk udělal opravdu radost, musí si ho vybrat sama. To byl také důvod, proč souhlasil s návštěvou svatojiřského jarmarku v Praze.

V loňském roce se totiž v jedné uličce za Židovským městem usadil nový mistr, který přišel z burgundského Dijonu. Jmenoval se Godwin z Beaune, dříve pracoval na vévodském dvoře a byl nejen šperkař, ale i výtečný rytec. I když nebyl laciný, Oldřich z Chlumu předpokládal, že právě on je tím pravým, kdo může zhotovit šperk podle představ jeho ženy. Ludmila byla totiž vychována v klášteře právě v Burgundsku, a to ovlivnilo její vkus. Jihofrancouzské umění ctilo jiné zásady než české a ona se ráda obklopovala krásnými věcmi, které jí doby mládí připomínaly.

„Kam jdeme?“ vyptávala se zvědavě, když ji odháněl od krámků krejčích a ševců. Dělal to opatrně, jinak to ani v jejím případě nešlo. Rychle však pochopila, že to není obvyklá mužská neochota věnovat se nákupům, ale je za tím něco jiného. Manžela znala a nemohla jí uniknout dychtivost, kterou mu četla na očích. To byla voda na její mlýn. Ráda ho v dobrém pozlobila, a proto si tím důkladněji prohlížela vystavené pláště a suknice a po očku ho pozorovala, co udělá.

„Pokud se budeš zastavovat u každého hadříku, který uvidíš, pak asi nedojdeme tam, kam jsem tě chtěl vzít,“ opáčil ležérně, když už to nemohl vydržet. „Zlatníci totiž v noci nepracují.“

„Zlatníci?“ opakovala a srdce jí poskočilo radostí. Okamžitě pochopila a nesmlouvavě rozhodla: „Tak jdeme.“

Teď to však byl Oldřich z Chlumu, kdo začal zdržovat.

„Nepospíchej, má drahá. Co tenhle plášť s liščí kožešinou. Není nádherný?“ ukazoval na celkem obyčejný kus, který visel před vraty domu představeného bratrstva pražských krejčích.

„Není!“ odsekla, aniž se tam podívala. „A nezdržuj se u každého hadříku, který uvidíš!“

K domu Godwina z Beaune dorazili ve výtečném rozmaru a oba se už těšili, co jim proslulý mistr ve své dílně ukáže. Zlatnický mistr se na první pohled nejen vyznal ve svém řemesle, ale také miloval dobré jídlo a víno. Měl objemné břicho podobné velkému měchu, tváře prokvetlé zarudlými žilkami, pod nosem mohutný knír a oblečený byl do zeleného brokátu protkávaného stříbrem. Navzdory své tělnatosti měl však dlouhé a štíhlé prsty, které zdobilo několik prstenů.

„Jistě, urozený pane, dostal jsem tvůj list a už tě netrpělivě vyhlížím,“ vítal je zdvořile. Hovořil celkem slušnou němčinou. Usadil je do nádherných křesel, která si dovezl z rodného Burgundska, a sám jim donesl číše s vínem.

I když by jako první měl promluvit její manžel, Ludmila z Vartemberka zvedla číši a sama připila na jeho mistrovství a skvělou pověst. Přípitek pronesla v čisté akvitánštině, kterou se dokonale naučila v mládí v klášteře. Godwin z Beaune se celý rozzářil a stejným jazykem se jí začal vyptávat, odkud zná jeho rodnou řeč a v jakém klášteře vyrůstala. Během hovoru dokonce zjistili, že právě v tom klášteře byla převorkou zlatníkova vzdálená teta.

Oldřich z Chlumu jim sice trochu rozuměl, ale ne tolik, aby se mohl do hovoru zapojit. Trpělivě čekal, zvláště když viděl, jak se jeho žena výtečně baví.

Jenže čas plynul a ti dva si měli stále co vyprávět. Proto nakonec zdvořile zasáhl a upozornil, že za chvíli budou zvonit klekání a nehodilo by se, aby mistra obtěžovali déle, než je slušné.

„Mne neobtěžujete,“ zvedl zlatník ruce před sebe, jako by se bránil křivému nařčení. Přešel do němčiny, protože v obchodu bylo důležité, aby mu rozuměl ten, kdo platí. A to byl muž. S lítostí v hlase se omlouval: „Ale máš pravdu, urozený pane, pojďme na věc. Něco tvé ženě ukážu.“

Vstal a kolébavým krokem zamířil k objemné truhlici, okuté železnými pásy. Visely na ní dva masivní zámky. Chvíli trvalo, než oba odemkl a z truhlice vylovil velkou knihu vázanou v bělené vepřovici. Položil ji na stůl a láskyplně pohladil.

„Tohle je můj největší poklad,“ dodal. Otevřel ji a pyšně ukazoval její stránky. Na pergamenových listech byly pečlivě nakreslené šperky, ale hlavně ornamenty a také figury zvířat i lidí.

„Od tovaryšských let si kreslím nejen to, co jsem kdy zhotovil, ale také motivy, které jsem zahlédl. Teď ke stáru mám svým zákazníkům co nabídnout. Jen motivů lásky tu najdete více než stovku. Třeba tady, vidíte? Dvě holubice s ratolestí. Nebo rozkvetlá růže.“

„Nic takového!“ zarazila ho Ludmila z Vartemberka.

„Chci náhrdelník s medailonem, který mi bude připomínat mého manžela, i když třeba zrovna nebudeme spolu.“

„Má tam být zobrazena jeho tvář?“

„Proboha, to ne!“ vyhrkla tak upřímně, že se oba, Oldřich z Chlumu i zlatník, zasmáli.

Rozpačitě se omlouvala, že to tak nemyslela. Ale pokud už si mohla vybrat podle svých představ, nemínila ustoupit. Trpělivě vysvětlovala: „Chci něco, aby bylo všem jasné, že jsem milující manželka skvělého rytíře.“

„Rozumné,“ pokyvoval hlavou Godwin z Beaune a chvíli listoval ve své knize. Pak ukázal na stránku, na níž byli namalováni různí draci. „Vidíš, urozená paní? Tenhle motiv je dneska v Burgundsku mimořádně oblíbený.“

„Drak je přece symbol zla,“ odmítla to okamžitě. Tak ji to učili v klášteře.

„Je a není. Urozené dámy ho dnes chápou jako symbol nepřátelského světa, před kterými je chrání rytíři. Právě tím, že nosí vyobrazení draků, říkají mužům, že jim věří. Má však ještě jeden význam. U nás v Burgundsku se tvrdí, že se drak bojí nahých lidí, a když je spatří, zčervená a odvrací zraky. Urozené ženy proto nosí tyhle medailony, aby dokázaly, že ony svou nahotu nikdy na odiv nevystavují. Je to něco jako pás cudnosti, rozumíš?“

„Takže pokud bych ulehla se svým manželem, musela bych medailon s drakem někam ukrýt, aby se ten chudáček nestyděl?“ zasmála se Ludmila z Vartemberka. Jindy takhle před cizími lidmi nežertovala, ale víno bylo výtečné a pila už třetí číši. Sama se však hned zastyděla a chvatně kroutila hlavou: „Ne, nechci draka. Co třeba ruka, která drží meč?“

„Jistě, to působí rytířsky,“ potvrdil uvážlivě Godwin z Beaune, „ale, odpusť, postrádá to fantazii. Co třeba svatý Jiří, který kopím zabíjí draka? Nebo svatý Gotthard, u jehož nohou leží zkrocený drak?“

„Ty s těmi draky nedáš pokoj, že?“ zasáhl do vyjednávání Oldřich z Chlumu. „Mám také nápad. Já s kopím v ruce a u nohou mi leží zkrocený zlatník.“

„Mluv vážně!“

„Tak dobře, Ludmilo. Co třeba lev?“

„To by nebylo špatné,“ usmála se a mrkla na něj. Rozpustile pokračovala: „Lev a u jeho nohou leží zkrocený rytíř. Ten lev by měl samozřejmě mou tvář. A ten rytíř... nu, to je snad jasné, ne?“

Zlatník rychle listoval ve své knize a polohlasně bručel, že na něco takového těžko najde vhodnou předlohu. Oldřich z Chlumu i jeho žena měli co dělat, aby nevyprskli smíchy. Rychle zlatníka zarazili, že to byl jen žert, a Oldřich navrhl:

„Tak dobře, vybereme si něco jednoduššího, ale dáš nám rozumnou slevu.“

„To záleží na tom, o co půjde. I zdánlivě jednoduchý motiv může dát někdy spoustu práce. Předpokládám, že budete chtít zlatý šperk. A zlato, jak známo, podražilo,“ upozornil Godwin z Beaune nedůtklivě. „Mám zákazníků víc, než jsem schopen uspokojit, a není důvod, abych prodával své nádherné výrobky levně. Abyste věděli, letos jsem zhotovoval už dva náhrdelníky s draky. Objednejte stejný, neprohloupíte. Mám tu, jak vidíte, ještě další předlohy. Víte, co se říká? Trojka je šťastné číslo. A tohle by byl můj třetí dračí náhrdelník!“

„I já věřím ve šťastnou trojku. Určitě jsi však zhotovoval i medailony se lvy. Byly také dva? Takže ten můj by byl stejně tak šťastný třetí, ne?“ vykládala Ludmila z Vartemberka lehce. Protože v knize zahlédla lvy na několika stránkách, požádala ho, aby jí nějaké ukázal.

Vybírala dlouho, až našla jednoho, který ji celkem uspokojoval, protože vypadal dobrotivě.

Ráno se Oldřich z Chlumu vydal na Pražský hrad, aby složil zdvořilou poklonu české královně Kunhutě. Ludmila z Vartemberka byla z toho trochu rozmrzelá, protože věděla, jak důvěrně se česká královna k jejímu manželovi chová, zvláště pokud u toho nebyl král Přemysl. Jenže jí bylo jasné, že ji manžel jako správce severních Čech složit hold musí a doprovázet ho nemohla, to by vypadalo hloupě a jeho by tím v Kunhutiných očích ponížila.

„My se o vás postaráme,“ sliboval panoš Ota u stolu, jakmile Oldřich z Chlumu zmizel. Chápal, proč je paní rozladěná. Nikdo nerozuměl ženám lépe než on.

„Jak my?“ protestoval Diviš. „Snad ty? Ve městě žádné nebezpečí nehrozí, zvládneš to jistě sám. Zapomínáš, že jsem těžce zraněný. Zůstanu tady.“

„To je škoda, že s námi nemůžeš,“ povzdechla si Ludmila z Vartemberka. Otův návrh ji potěšil a Divišovo skuhrání pobavilo. Když se jindy vrátil z nějaké šarvátky potlučený a zkrvavělý, hrál si na hrdinu a tvářil se, jako by se nic nestalo. A teď se vymlouvá na naraženou kostrč. Rozhodla se, že ho trochu potrápí.

„Měla jsem v úmyslu zajít s vámi do nějakého šenku poblíž rynku, kde se dobře najíme a napijeme. Ale pokud nemůžeš a musíš zůstat, je mi to opravdu líto. V tom případě dostaneš do misky to, co ostatní chlapi z naší družiny.“

„A budou ryby,“ dodal pomstychtivě panoš Ota, protože věděl, jak je jeho přítel nesnáší.

Diviš vstal a udělal několik kroků, jako by zkoušel své zranění. Pak oznámil: „Zdá se, že je to o něco lepší než včera. Jsem voják a bolest vydržet musím. Představa, že vás chrání jen Ota, by mi vůbec nedovolila zůstat klidným, má paní. Ani ty ryby bych si nevychutnal. Půjdu s vámi.“

„Říkal jsi, že ve městě mi žádné nebezpečí hrozit nemůže,“ upozornila s úsměvem Ludmila z Vartemberka.

„To jste mi asi špatně rozuměla,“ zahuhlal Diviš a rychle si k opasku připínal meč, který měl položený na lavici vedle sebe. „Nebezpečí vám nehrozí, jen pokud budete se mnou.“

„Neprohloupíš, pokud překonáš to strašlivé zranění, které jsi utržil,“ sliboval panoš Ota. „Ale musíme si pospíšit, protože za chvíli začne na rynku představení. Vzpomínáte na ty kejklíře včera? Budou hrát o svatém Jiří. Jejich principál napsal příběh úplně jinak, než ho hrávají žáci z Týnské školy.“

„Co se na tom dá napsat jinak? Jiří zabije draka. No a?“ mrmlal Diviš. On divadlo za velkou zábavu nepovažoval. Moc se tam mluvilo a většinou se nedělo nic zajímavého. Raději by zamířil rovnou do toho slibovaného šenku.

„Vždycky se dá hra napsat jinak. Co když to bude obráceně?“ navrhla rozmarně Ludmila. „Dneska nikdo v umění tradice nectí. Drak třeba zabije svatého Jiří. Jdu se převléknout, nerada bych přišla o začátek.“ Ona divadlo milovala, v klášteře ho dokonce sama hrávala.

Za chvíli se už proplétali mezi pekařskými stánky Caletnou ulicí k rynku. Potkávali děvečky s putnami plnými vody a podomky, kteří zařizovali záležitosti svých pánů. Mezi nimi zahlédli několik cizích kupců. Ti mířili na rychtu, aby zaplatili clo a dohodli místo, kde budou od zítřka vystavovat na jarmarku zboží. Převládali však dobře oblečení měšťané, často s celou rodinou, tu a tam zahlédli i rytíře či preláta. Všichni spěchali na rynek, aby jim neuteklo herecké představení.

Pódium bylo zhotoveno z několika sudů, na nichž byla položená prkna. Zadní kulisu scény tvořila plachta. Na té byly barevné skvrny a čáry, jež měly znázorňovat jakousi krajinu. Ta zakrývala dvoukolovou kárku za pódiem, na které měli kejklíři složené rekvizity a kde se také převlékali. Diváci postávali v hloučcích ve volném prostoru od divadelní scény až ke kašně uprostřed rynku. Obcházela je dívka s miskou v ruce a vybírala po malém penízku.

Přímo před pódiem stálo šest lavic srovnaných do dvou řad. Na nich byly pro větší pohodlí bohatších diváků rozložené houně a od stojících je oddělovaly provazy. Sem se vstupovalo uzounkým průchodem mezi kárkou a pódiem. U něj stála Afra a vybírala po stříbrňáku. Tahle místa nebyla levná a na lavicích zatím sedělo jen pět nebo šest lidí.

Panoše Otu samozřejmě poznala hned. Pátravým pohledem sjela Ludmilu od hlavy až k spodnímu lemu suknice a tiše řekla: „Pěkná. Nedivím se, žes mne odmítl. Oblékáš ji jako kněžnu.“

„To není má manželka, ale paní,“ opáčil stejně tiše. Víc si říci nestihli, protože se vedle nich objevil rychtář Sláma. V patách za ním kráčeli čtyři městští biřicové.

Afra k němu sice natáhla ruku s miskou, ale nevšímal si jí. Panoše Otu pozdravil bez úsměvu jen letmým kývnutím hlavy. Bylo zřejmé, že je tu úředně. Diviš se zatím spolu s Ludmilou z Vartemberka usadili na lavici proti pódiu, ale panoš Ota zůstal před provazy a sledoval, co se děje.

„Kde je principál?“ vyštěkl rychtář Sláma na polekanou herečku.

Ukázala rukou ke kárce a špitla, že se právě strojí do kostýmu.

Rychtář pokynul biřicům. Obešel pódium a strážní obstoupili kárku, aby jim nikdo nemohl uprchnout. Panoš Ota šel dva kroky za nimi a následovala ho i Afra.

Rychtář Sláma nadzvedl plachtu a nahlédl dovnitř. Principál si právě spínal přezky křiklavě pomalované haleny, protože představoval pohanského krále. Jeho žena měla vyhrnutou suknici a drbala se na stehně. Když rychtáře zahlédla, nevzrušeně v tom pokračovala. Za ní si její dcera červenila rty. Ve hře představovala princeznu, kterou měl svatý Jiří zachránit.

„Kde máte toho chlapa s maskou?“ vyjel na ně pražský rychtář přísně.

„Myslíš, vznešený pane, Raimunda? Našeho trubadúra?“

„Je mi jedno, jak se jmenuje! Kde je?“

Na korbě bylo těsno, herci se k sobě tiskli a bylo jasné, že se tam nikdo další ukrývat nemůže.

„Teď tu byl,“ opáčila principálova žena a líně si suknici shrnula přes stehna dolů. Kolem zevlujících biřiců se protáhla ven a pátravě se rozhlížela. Přitom s profesionální ochotou slibovala: „Najdu ho.“

„To bych ti radil!“

„Provedl něco?“

„V noci zabil za kostelem svatého Martina jistého německého kanovníka.“

„To se stalo v osadě u Havelského rynku, že?“ vyzvídal principál, a i on se vysoukal z vozu ven. „To je tady, uvnitř městských hradeb. Jenže my včera město za soumraku opustili a hned za námi se brány zavíraly. Jak by se dostal náš trubadúr v noci zpátky do města?“

„Můžete odpřisáhnout, že byl celou noc s vámi v šenku?“

„To nemůžeme,“ odmítla to rozvážně jeho manželka.

„Celý den si těžce vyděláváme na chléb vezdejší a v noci se každý bavíme po svém. Nesledujeme, co dělají ostatní. Ale ráno s námi byl. Potkala jsem ho u řeky, byl se umýt.“

„Proč nosí masku?“

„Má znetvořený obličej,“ vyhrkl principál, ale panoš Ota pochopil, že lže. Napadlo ho jiné vysvětlení. Raimund nejspíše tady v Praze dříve něco spáchal a nechtěl, aby ho tu poznali. Byl to sice naivní trik, ale pokud by v noci nedošlo k mordu a nezajímalo se o něj městské právo, určitě by mu prošel.

„Uvidíme,“ zabručel rychtář Sláma, ale to už Afra přiváděla hledaného trubadúra. Na obličeji měl masku a přes záda zavěšenou loutnu. Ještě si upravoval nohavice, byl si u zdi nedalekého domu vyprázdnit měchýř.

„Chopte se ho!“ nařídil Sláma biřicům.

„Slitování, ctihodný pane rychtáři,“ začal kvílet principál. Teatrálně lomil rukama, chvílemi se chytal za srdce, a dokonce si klekl na zem. „Bez něj nemůžeme hrát. Pokud nesehrajeme představení, umřeme hlady. Podívej, co přišlo diváků. Není přece vůbec jisté, že zločin spáchal on. Můžeš ho vyslechnout, všechno se určitě vyjasní. Ale prosím, až po představení. Nikam ti neuteče, na to dávám krk. Ostatně, tví biřicové budou stát pod jevištěm a dohlédnou na něj. A ty se jako náš vážený host usadíš mezi urozené panstvo na lavici. Prosím tě ve jménu Krista, nenič nás!“

Afra se přitiskla k Otovi a pošeptala mu do ucha: „Prosím, přimluv se za nás. Udělám ti pak pomyšlení!“

„Rychtáři, já si taky myslím...,“ začal panoš Ota, ale Sláma ho sjel přísným pohledem. Než však stačil cokoli dodat, ozval se kratinký svist. Ota okamžitě věděl, o co jde. Popadl Afru kolem ramen a strhl ji na zem. Na zem padl i rychtář Sláma. Vzápětí se ozval svist ještě jednou.

Trubadúr v masce se zhroutil na zem s bolestivým výkřikem. V hrudi měl hluboko zabodnutou šipku vystřelenou z kuše a druhá mu čněla z krku. Jeho oděv se rychle barvil krví. Chrčel a bylo zjevné, že mu už není pomoci.

Principál se k němu sklonil a sejmul mu masku. Polekaně zvedl hlavu a vyhrkl: „Ale to není náš Raimund!“

III. KAPITOLA

Když dorazil Oldřich z Chlumu na Pražský hrad, zastihl královnu Kunhutu nikoli v jejích soukromých komnatách, ale ve velkém trůnním sále. Právě tam jednala s pražským biskupem Janem z Dražic a jeho švagrem Milotou z Dědic z vlivného rodu pánů z Benešova.

„Jdeš jako na zavolanou,“ uvítala ho, ale nehovořila s obvyklou lehkostí, byla unavená a něčím roztrpčená. Své pocity skrývat neuměla. Většinou u ní vítězily emoce nad rozvahou. V tom byla svému královskému manželovi Přemyslovi podobná.

„Purkrabí hlásil, že jsi včera přijel do Prahy,“ konstatovala, jakoby jeho návštěvu očekávala. Milostivě mu pokynula, aby se postavil před trůn. Jindy by hovořila mnohem důvěrněji, a to znamenalo, že se děje něco vážného, co se dotýkalo jí.

„Mohu mu sdělit, vznešená královno, co se v noci stalo?“ zeptal se zdvořile biskup Jan z Dražic. I když byl prelát, měl na sobě světský oděv a u pasu nádherně zdobenou dýku. Potrpěl si na to, že je rodem rytíř a v papežské kurii mu vyčítali, že rytířem zůstal, navzdory svému svěcení. Milota z Dědic, který stál vedle něj, se oženil s jeho sestrou Johankou, proto se ti dva na královském dvoře podporovali a dalo se říci, že se stali dobrými přáteli.

„V noci ve městě zavraždili kanovníka Weiricha,“ začal biskup svým podmanivým hlubokým hlasem. Jeho kázání byla velice oblíbená, ani ne tak kvůli tomu, co říkal, ale proto, jak to říkal.

„Ten nebohý muž přijel s poselstvím ostřihomského arcibiskupa a byl hostem vyšehradského probošta. I když pocházel ze Švábska, obdržel kdysi obročí u tamní kapituly. Kromě ní byl ještě kanovníkem ve Vídni a Cáchách. Jak vidíš, byl to vlivný muž a měl přáno v papežské kurii. Jeho vražda je velice ošemetná záležitost, zvláště teď, když po Bélově smrti skončí smír s novým uherským panovníkem. Nemůžeme si dovolit pohněvat ostřihomského arcibiskupa.“

„Všechno?“ zeptal se věcně Oldřich z Chlumu, když pražský biskup skončil. Přitom se pátravě zadíval do krásné tváře české královny. Znal ji a věděl, že nic z toho ji nemohlo polekat a nahněvat. Za tím zločinem muselo vězet ještě něco.

„Co bys chtěl víc?“ optala se Kunhuta popudlivě.

„To záleží na tom, co ode mne očekáváš, má královno,“ opáčil zdvořile. „Stalo se to na druhém břehu řeky v Praze a vyšetřování spadá do pravomoci tamního rychtáře. Došlo ovšem k násilnému skutku na osobě významného preláta, takže je logické, že se tím musí zabývat i náš ctihodný biskup. Pokud jsi ovšem na začátku řekla, že jdu jako na zavolanou, pak jsi tím jistě nemínila, že mi chceš o svých starostech jen povědět. Ovšem stále nevím, proč bych měl s pátráním pomáhat, neboť jsem se zatím nedověděl nic, proč bys měla vypadat tak ustaraně. Jde zdánlivě o běžný zločin. Leda by se stalo ještě něco, co mi zamlčuješ.“

„Já vypadám ustaraně?“ opáčila překvapeně. Poprvé od Oldřichova příchodu se koutky jejích rtů protáhly do nezřetelného úsměvu. „Není to tak dávno, co jsi tvrdil, že ustaraný výraz ženám nesluší.“

„To jsem řekl,“ souhlasil a dvorně pokračoval: „Ženám jistě ne. Ale královně tak krásné, jako jsi ty, má paní, sluší i ustaraný výraz. I když přiznám, že spokojený úsměv vidím na tvé tváři raději.“

Těžce si povzdechla a znovu zvážněla. Nicméně ta lichotka ji potěšila a přítomnost nejlepšího vyšetřovatele Českého království ji zjevně uklidnila. Spojila dlaně, jako by se modlila. To dělávala vždy, pokud se potřebovala soustředit. V trůnním sále bylo chvíli ticho. Pak se obrátila na dvorní dámy, které postávaly u okna a jednání lhostejně sledovaly.

„Nechte nás samotné. Všichni ven! Strážní rovněž.“ Teprve když osaměli, pokynula pražskému biskupovi, aby pověděl zbytek.

Ten se nejprve pokřižoval a pak se znovu ujal slova:

„Máš naprostou pravdu, pane Oldřichu! Smrt toho kanovníka by nás příliš nepolekala. Běžný mord, jaké se v městech stávají. Udělal to nějaký komediant, zahlédli ho. Kanovníka okradl a utekl. S tím si pražský rychtář snadno poradí. Ten zločin panovníka nijak nepoškodí. Strýc naší ctihodné královny Štěpán začne válčit, jakmile usedne na trůn, ať se stane cokoli. Právě jeho se týkalo varování od ostřihomského arcibiskupa. Pokud mu za politováníhodnou vraždu jeho kanovníka zaplatíme odškodné, celá věc se urovná. Než však Weirich zemřel, stihl říci pár slov šenkýři. Ten totiž zaslechl křik a vyběhl na ulici. Právě on zahlédl vraha.“

„Jenže šenkýř je bohužel muž prostý a neučený,“ zasáhl Milota z Dědic, který dosud mlčel, ale už to nevydržel. „Německy mluví mizerně, a tak rozuměl jen pár slovům a pamatuje si několik jmen. Nejspíše však zkomoleně. Umírající kanovník přísahal, že se stane cosi hrozného během zásnub a svatby, které můj rod chystá.“

Milota z Dědic pocházel ze sedmi dětí rytíře Voka z Benešova. Rod pánů zavinuté střely byl mimořádně vlivný a majetky měl v Čechách, na Moravě, a dokonce i ve Slezsku. Proto se Oldřich z Chlumu trochu překvapeně podivil, protože o žádných zásnubách dosud neslyšel. To bylo s ohledem na postavení Benešoviců zvláštní.

„Nic jsi ani slyšet nemohl,“ pokračoval Milota z Dědic o poznání zlostněji. „My ty zásnuby tajíme a ví o nich opravdu jen pár osob. Dokonce ani všichni příbuzní o nich do včerejška nevěděli. Dostali jsme souhlas našeho milostivého panovníka a ten nám ho udělil při soukromém slyšení. Nikdo od dvora u toho nebyl a náš král nemá důvod to na potkání vykládat.“

„Proč taková opatrnost?“ podivil se Oldřich z Chlumu. Dobře věděl, jak těžko se daří v urozených rodinách udržet důvěrné zprávy v tajnosti.

„Protože náš rod se spojí s pány ze Šternberka. A to hned dvakrát. Má sestra Matylda se provdá za Jaroslava a jeho mladší bratr Albrecht za mou neteř Martu. To je dcera nebohého Beneše ze Cvilína, kterého...“

„Kterého dal můj královský manžel popravit za zradu,“ zasáhla ostře královna Kunhuta. „Važ slova! Nebyl nebohý, protože si trest zasloužil. To teď však není podstatné. Víš, Oldřichu, co je hanebné? Ani mně o těch zásnubách manžel neřekl!“

„Odpusť, má paní, ale jinak to nešlo,“ přešel Milota z Dědic do pokorného tónu. „Na Moravě žije několik mocných velmožů, kterým bude spojení našich rodů vadit. Všechno to jsou rytíři, kteří mají blízko k uherskému dvoru, takže...“ Větu nedokončil, bylo zbytečné říkat víc.

Král Přemysl Kunhutu miloval, ale nedůvěřoval jejím uherským příbuzným, stejně jako členům její družiny. Několikrát dokonce podezříval i ji, že pomáhá svému dědovi uherskému králi Bélovi. Nikdy se to nepodařilo prokázat, neboť to většinou byly jen zlé pomluvy. A tím, kdo ve dvou velice ožehavých případech pomohl očistit dobré jméno královny Kunhuty, byl právě Oldřich z Chlumu. Navzdory tomu byl Přemysl před manželkou v uherských záležitostech opatrný. Proto přešla poznámku Miloty z Dědic povzneseným mlčením.

„Já jsem samozřejmě o zásnubách věděl, protože budu dávat novomanželům své požehnání,“ ujal se slova pražský biskup. „Ale z prelátů mé diecéze nikdo, na to mohu přísahat. Ví to pouze pár Šternberků a Benešoviců, ale nikdo z nich neměl důvod to rozhlašovat před cizími lidmi. Umíš si představit, synu, jak budou zuřit Vítkovci, Markvartici nebo páni z Dubé, až se to dozví? Jenže ten zavražděný ostřihomský kanovník o zásnubách věděl! Od koho? A navíc, co hrozného se má během nich stát?“

„A řekl ještě něco,“ přerušila ho královna Kunhuta netrpělivě. „Pokud ten přihlouplý šenkýř rozuměl správně, prosil ho umírající Weirich, aby varoval především mne. Když jsem byla malá, nějakou dobu mne vychovávali v Ostřihomi. Právě on mne učil číst a psát. Vždycky mne měl svým způsobem rád, nevymýšlel by si.“