Věra Fojtová 

Pachatelé dobra 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Věra Fojtová, 2018

obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8283-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8284-5 (mobi)

Život moderní konzumní společnosti lze pojmout jako obrovské hromadění podívané.

Guy Debord 

Tento příběh je smyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými postavami či událostmi je čistě náhodná.

Prolog 

Hrob nebyl hluboký. Představoval jenom takové malé místo ke spočinutí. Byl mělký jako prázdná škeble, ale i přes tu povrchnost definitivní.

Tělo v něm ležící bylo zasypáno několikacentimetrovou vrstvou lehké lesní hlíny, smíšené s jehličím a zčernalým loňským listím. Hrabankou.

Proto také prudký letní déšť, který se v noci snesl na vyprahlou krajinu, odplavil část půdy a odkryl obličej.

Vystoupil ze země, jako by se chtěl naposledy nadechnout. Jen ústa byla zavřená a nehybná, stejně tak doširoka otevřené oči, které ve strnulém a němém úžasu zíraly kamsi do korun stromů nad sebou. A možná ještě výš. Zíraly v údivu nad skutečností, že všechno, co kdy chtěly a pokládaly za důležité, bylo už v čase minulém. Navždycky.

Hladká a voskově bledá dívčina tvář připomínala masku pro krásnou vévodkyni.

A ráno bylo deštěm omyté jako narozené dítě.

První část 

1 

Lesáku Janu Hrycovi chybělo do důchodu pár roků. Přesně dva. Na svoji penzi čekal, ostatně byla téměř za dveřmi. Nic jiného se z toho důvodu dělat nedalo. Neočekával ji však s netrpělivostí jako většina ostatních v jeho věku.

Bral ji jako nutné zlo, které mu do života přinese jenom změny, jichž se v skrytu duše obával. Neměl změny rád.

Za léta strávená v lesích si vypěstoval své kamenné a neměnné návyky, nejenom pracovní. K nim patřilo i časné vstávání a bez ohledu na roční období i každodenní ranní procházka lesem. V zimě se brodíval sněhem, na jaře blátem, v létě nasával sladkost zrání a podzim voněl hořkostí. Společnost mu dělával pes Bobo, vlastně ten to byl, kdo stával nedočkavě u dveří, sotva se rozednilo, a radostně vrtěl ocasem, až mu celý zadek lítal sem a tam. Trval na otevření dveří za každého počasí. Nekompromisně. Pravda byla taková, že by si lesák Hryc zvlášť v podzimním či zimním počasí dal ze všeho nejraději nejdřív horký čaj nebo aspoň kávu, Bobo s ním však tuto potřebu nesdílel. Ale i přes tento drobný rozpor šel Jan Hryc do ranního lesa pokaždé rád. Za každého počasí. V tom, stejně jako v mnohém jiném, si on a jeho pes rozuměli. Ostatně, už si zbyli pro sebe jen oni dva.

Paní Hrycová si už před pár desítkami let sbalila svých pár švestek a odešla z toho „blbého zapadákova“ kamsi do civilizace. Aby našla sebe samu a mohla se seberealizovat. Tak to říkala.

Kdyby nebyl její odchod pro Hryce tak překvapivě tragický, musel by se jejím důvodům smát. Sebe samu měla tehdy už třicet let, bylo tedy naprosto zbytečné kohokoli hledat, natož sebe samu, a k seberealizaci měla spoustu možností. Kdyby jenom chtěla.

Věř mi, Jeníku, já bych hrozně chtěla chtít, ale nechci. Tak to řekla, ženská jedna pomatená. A šla.

I toho časného rána po nočním prudkém letním dešti vyšli páníček a pes na svoji pravidelnou procházku. Bobo vystřelil z chalupy jako šipka a teď pobíhal svobodně, ale v dostatečné blízkosti svého pána, jak byl za léta společného vzájemného vychovávání naučený. Nadšeně sebou vrtěl a zvědavě strkal čumák do čerstvých krtčích hromádek, pod větvičky, do vlhké trávy a hledal a nasával pachy, které tu zbyly v neviditelných stopách toulavé noční zvěře. Hryc kráčel rozvážně ve vysokých gumových holínkách, občas zvedl hlavu nahoru do korun stromů, odkud na něj krápaly poslední kapky nočního deště, a dýchal zhluboka, jako by chtěl sám pro sebe nasát všechnu čerstvou ranní vůni, kterou byl osvěžený les prosycený.

Rozhlížel se kolem sebe, jestli bouřka nenadělala hodně škod, ale až na několik čerstvě pozurážených větví nic katastrofálního nenašel. Zatím byl spokojený.

Z poklidu rozvážné chůze jej vyrušilo naléhavé Bobovo štěkání.

Zavolal na psa, aby ho trochu usměrnil, nebylo třeba, aby zbytečně plašil zvěř. Pes se však nevracel jako jindy a naléhavě štěkal dál. Mohl najít ptáka vypadnutého z hnízda, bouři provázel i dost silný vítr, který cloumal větvemi jako zběsilý, nebo zraněnou srnku či cokoliv jiného. Bobo byl chytrý pes a věděl, že ke každému takovému nálezu musí zavolat svého pána.

Jenom ten mohl rozhodnout, co dál. Od toho byl přece jeho pánem.

Jan Hryc pochopil, že se svého čtyřnohého společníka nejspíš nedočká. Sešel z lesní cesty a zamířil přes vysokou a mokrou trávu k nízkému podrostu, za nímž štěkal jeho pes. Už z dálky viděl na zátylku a nad ocasem zježenou Bobovu srst. Pravděpodobně půjde o nález velice zajímavý, usoudil Hryc.

Napadlo ho, že mu nejspíš do jeho „záchranné stanice“ u chalupy přibude další kousek. Momentálně se na zahradě u domu úspěšně zotavovala ze zranění na noze srnka, mladá sova se už namísto chmýří obalila peřím a důstojně a moudře mžourala na všechno kolem sebe. Byla připravena opustit svoje dočasné vězení. Snad aby mohla předávat svoji soví moudrost i mimo klec.

Hryc se bez dlouhého rozmýšlení prodral rozrostlým maliním až na malou mýtinku a zamířil přímo k zuřivě štěkajícímu psu.

Ať už si představoval cokoli, to, co měl teď před očima, mu vzalo doslova dech. Za třicet let svých lesních toulek nic podobného neviděl.

„Áj, do riti kulatej!“ vyhrkl polohlasně v původní mateřštině svého otce. To dělal vždycky, kdykoli se ocitl v krajní situaci.

A tato situace byla víc než krajní.

Na první pohled bylo jasné, že tvář vystupující z hlíny a listí patří dívce. A že by bylo zbytečné snažit se jí jakkoli pomoci.

Na první pohled bylo jasné, že je mrtvá.

S každým jiným nálezem by si Jan Hryc věděl rady, ošetřil, vypiplal a vrátil do přírody hodně zraněné zvěře a ptáků, ale v tomto případě zůstal stát jako opařený, a když se konečně vzpamatoval, nedokázal udělat nic víc, než právě udělal.

Roztřesenou rukou vylovil z náprsní kapsy mobilní telefon a zavolal jedinou možnou pomoc, o níž byl přesvědčený, že je nezbytně nutná.

Zavolal na policii.

Teprve potom uklidnil psa, který pořád štěkal jako utržený ze řetězu. A vědom si toho, že by zbytečným chozením okolo místa nálezu zničil případné stopy, v televizi sledoval pouze dokumenty o přírodě a detektivky, svezl se opodál na pařez, aby počkal, až dorazí jím povolaní.

Bobo se v přítomnosti Hryce uklidnil, poslušně seděl vedle něj a nehybně, téměř uhranutě zíral k místu, kde ležela mrtvá dívka.

Jenom občas zavrčel, zvedl hlavu a s němou otázkou pohlédl na svého pána. Jako by se ptal – co se tady propsíhoboha stalo a jak je něco takového vůbec možné?

Pokud tomu tak skutečně bylo, potom oba napadaly otázky podobné. A odpovědi prozatím žádné.

„Bohajeho, Bobane. To je situácia,“ lamentoval tiše Hryc, třesoucí se rukou hladil psa po hřbetě a hryzal si horní ret, až se mu knír pod nosem ježil jako prve Bobova srst.

Hustými korunami stromů se už prodíralo slunce a táhlo k zemi úzké provazy zlatavého světla. Jako by se po nich měli začít spouštět nebeští andělé, kteří jediní mohli mrtvou dívku utěšit.

Všechno vypadalo velice tajuplně a téměř neskutečně. Ale lesní ptactvo vesele prozpěvovalo jako každé ráno a dodávalo tomu chmurnému výjevu poněkud snesitelnější rozměr.

A Jan Hryc možná konečně plně pochopil, proč má raději společnost lesa, zvěře a ptáků než lidí. Zároveň ho přepadla bezmoc. Současně si uvědomil, že jeho les už nikdy nebude takový, jako býval.

A navíc ve společnosti mrtvé dívky pocítil podivnou úzkost.

2 

Kapitán Jakub Cetl byl oficiálně rozvedený už pár měsíců, ale úplně opuštěný byl čerstvě a pomalu si zvykal na jiný režim, odlišný od let minulých. Pravda, v manželství to neklapalo už hodně dlouho, ale i po rozvodu pořád žili s Bárou v jednom bytě. Až do minulého týdne, kdy se bez varování odstěhovala. Koneckonců, nedalo se přece předpokládat, že spolu budou na hromádce věčně. To se nemuseli rozvádět.

Jakuba její definitivní odchod ze společné domácnosti překvapil stejně jako tenkrát žádost o to, aby se rozešli. V dobrém a bez zbytečných dramatických scén.

Zeptal se pochopitelně, proč by se měli právě oni dva rozejít, nerozuměl tomu, z jakého důvodu tak rozhodla za oba. Zčistajasna a bez varování.

Barbora však byla připravená odpovědět na všechny jeho otázky, patrně o jejich rozchodu uvažovala už delší dobu, a pohotově vysypala na jeho hlavu z rukávu tolik argumentů, že se nestačil divit.

Jsem věčně sama. Jako kůl v plotě.

Když už náhodou přijdeš domů v přijatelnou hodinu, není s tebou stejně žádná řeč. Zalezeš někam jako jezevec, mlčíš a dumáš si sám pro sebe. Jako bys tu ani nebyl. Jako bych tu nebyla ani já.

No řekni, kdy jsme spolu naposledy někde byli? Třeba v kině. Nebo jen tak zašli na večeři nebo na skleničku? Mlčíš, co?

O společné dovolené ani nemluvím. Naposledy, když jsme chtěli jet do Toskánska, jsem musela odjet s kamarádkou, protože ty jsi měl zrovna případ.

Pořád máš nějaké svoje případy a já pro tebe žádný případ nejsem. Jedině snad kdybys mě tu našel… ani se mi to nechce dokončit… kdyby mě tu někdo zamordoval, to bych tě nejspíš konečně zaujala. Pochopitelně jako případ.

Nemáme děti, což je v této chvíli jediné plus, mně utíkají roky jeden za druhým jako splašené, každý z nich kolem mě jenom profrčí a já ani nevím, jaký byl.

Jakube, uvědomuješ si vůbec, jak my dva žijeme? Vedle sebe, ne spolu. Každý sám. A nejhorší na tom je, že tak to bude pořád.

Vzdala jsem se veškerých nadějí. Po všech těch letech.

Pochop přece, že už mě nebaví pořád respektovat jenom tvoje případy a problémy, chci konečně svobodně dýchat a žít po svém.

Když se, jak se zdálo, vymluvila, snažil se argumentovat i on, a po svém. Že od začátku věděla, že si bere policajta a ten není tak úplně pánem svého času, nemůže vypnout počítač nebo odhodit nářadí, aby mohl pokračovat druhý den, ale občas musí obětovat i svoje soukromí.

Bára však měla odpověď na všechno.

Nakonec, přitlačen všemi těmi řečmi ke zdi, pochopil, že veškeré jeho obhajoby jsou jenom bzučením mouchy kolem jejích uší.

Jako by neslyšela, možná ani už nechtěla slyšet, co říká. Pochopil, že tudy pro něj cesta nevede a jako poslední možnost, jak zvrátit její nepochopitelné rozhodnutí, sliboval jakousi možnou nápravu ze své strany, ale už byla rozhodnutá.

Ještě chvíli se snažil, ale marně. Potom mu konečně došlo, že pokud je jeden ze dvou už ve fázi rozhodnutí, tomu druhému moc šancí nezbývá.

A nezbylo.

Dokud však Barbora žila i po rozvodu s ním v jednom bytě, jak říkala, než si pro sebe něco vhodného najde, ona v pokoji a on v ponižujícím vyhnanství v kuchyni na válendě, pořád byla jakási šance, byť velice slabá, že by snad přece jen mohlo být všechno ještě jinak.

Několikrát dokonce, když se jemu naskytlo pár volných večerů, vypili spolu sedmičku vína a skončili v jedné posteli.

Na několik výdechů a nádechů až do hořkosti osamělého probuzení.

Teprve v okamžiku, kdy si našla svůj byt a odstěhovala se a její osobní věci z bytu zmizely, pochopil, že jeho naděje na trvalejší návrat byla planější než šípková růže.

Její skříň zůstala prázdná jako čerstvě vykopaný hrob, v koupelně bylo vymeteno od všech kelímků, tub a parfémů. Jenom u zrcadla zůstal vyčítavě trčet z plastového pohárku jeho notně opelichaný zubní kartáček a téměř vyždímaná tuba pasty na zuby.

Už týden zápasil s náhlou a zraňující samotou a každým dnem i s narůstajícím chaosem a nepořádkem, neumytým nádobím, které se ve dřezu vršilo jak egyptská pyramida těsně před zhroucením, hromadou špinavého prádla a už skoro zoufalým nedostatkem čistého.

A dnešní chaotické ráno překonalo první, druhý a třetí stupeň katastrofy a kulminovalo.

Probudil se pozdě, neboť od té chvíle, co Barbora definitivně odešla, usínal i pár hodin po půlnoci a často až poté, co ztrestal sedmičku vína.

Ani včera tomu nebylo jinak.

Když se pod vlažnou sprchou trochu vzpamatoval, ke všemu tomu nemohl najít nic na sebe. Nakonec vytáhl ze zastrčené hromádky tričko, které by mu Barbora určitě obléknout zakázala z důvodu obnošenosti. Ještě štěstí, že bylo léto a ponožky do sandálů nepotřeboval a svatosvatě si slíbil, že odpoledne narve pračku a vypere. Jenom si nebyl jistý, jestli dokáže navolit ten správný prací program. Mohl však doufat, že se mu podaří najít odpovídající manuál. K pračce.

Manuál na život si patrně nikdy nevytvořil. A možná ani neexistoval. Proč by se jinak lidé pídili od začátku svého bytí až do posledního dechu po smyslu života? V tom zjištění byla pro kapitána jakási útěcha. V momentální neutěšené a skoro zoufalé situaci sice poněkud chabá, ale byla.

Všechna úskalí a nástrahy toho pitomého rána s odřenýma ušima překonal a teď už seděl nasupeně ve svém malém kanclíku za stolem a přemítal o tom, jak je život zlomyslný a nepředvídatelný. Už pár dnů žádný pořádný případ, okurková sezona jako vyšitá, mohl konečně Barboře vynahradit všechno, co (podle ní) zanedbal a prosím – ona je v čudu. Bůhví kde. A bůhví s kým.

Tuhle variantu si připouštěl velice nerad.

„Kapitáne?!“

Jakub Cetl, vytržený z nelichotivých myšlenek, jimiž se pomalu propadal až k páchnoucí sebelítosti, sebou trhl a zašklebil se. A doufal, že dost zle, aby byl správně druhou stranou pochopený.

Nováček poručík Ivo Vicena vrazil do dveří jako býk do arény. V jeho případě, vzhledem k poměrně křehké tělesné konstrukci, spíš jako býček. Nebyl zrovna vysoký a co se týká váhy, dalo by se říct, že byl spíš podměrečný. Ten výraz si Cetl pamatoval od svého dědy, který dlouhá léta pracoval jako zootechnik. Znamenal jediné. Že jatečná zvířata zatím nedosahovala požadované výšky a váhy, aby mohla splnit své životní poslání.

Kde bere po ránu takový elán, holomek jeden? napadlo kapitána Cetla unaveně při pohledu na energií překypujícího poručíka.

„Co je to za móresy, Viceno? Klepu, když lezu do cizích dveří! Ťuky ťuk! A zdravím! Co tě doma a ve škole sakra učili?“

Seřvat toho aktivního blbce byl dobrý a jediný způsob, jak jemu srazit hřebínek a sám sebe zkusit aspoň trochu odreagovat.

„Promiňte, kapitáne,“ hlesl zaskočený Vicena, zalezl pozpátku na chodbu jako rak a zavřel za sebou dveře.

Vzápětí se ozvalo rázné zaklepání.

„Vstupte,“ zavrčel Cetl a cítil uspokojení.

„Dobré jitro, kapitáne!“ zazpíval zvesela Vicena, jako by se nic nestalo, „jakpak se dnes daří?“

Tenhle jeliman byl k němu přidělený sotva pár týdnů a kapitán pořád nevěděl, co si má o něm myslet. Občas ho štval svojí neustálou dobrou náladou, zvláště když on sám ji postrádal, i svým téměř, aspoň navenek, laxním přístupem k problémům, který se projevoval přihlouplými řečičkami typu – to bude dobrý, to zvládneme.

„Šašku. Na tebe mám fakt náladu,“ zahučel Cetl místo povinné odpovědi.

„Koukám, že dnešní den pro vás není zrovna sluncem zalitý, ačkoli venku je ho zrovna dost. Však ona se vám dobrá nálada zase vrátí. To vám garantuju. Máme totiž případ.“ Poslední větu řekl Vicena s hrdostí, jako by byl sám jeho strůjcem.

„Vážně?“ Kapitán se snažil nevypadat příliš dychtivě, ačkoli se mu srdce rozbušilo jako po šálku silné kávy. Pochopitelně ne na jejich oddělení, protože ta nestála za nic.

Tvářil se poněkud skepticky, pořád netušil, o co jde, ale nehodlal si už dělat sebemenší iluze, dokud se nedozví něco bližšího.

Zrovna minulý týden měli taky případ, to když se u vlakového nádraží dva podroušení bezdomovci pořezali malými kapesními noži kvůli zbytku levného krabicového vína.

Oznámení občansky uvědomělého kolemjdoucího znělo poněkud dramaticky. Že se jeden muž válí na zemi v krvi a druhý stojí se zakrváceným řeznickým nožem nad ním. Z tohoto úhlu pohledu to vypadalo na noc dlouhých nožů. Vyrazili jako při vyhlášení třetí světové, protože nože byly poslední dobou velice nebezpečnou zbraní stejně jako auta, ale případ byl vyřešený na místě. Ošetřením povrchových ran obou aktérů, které mimochodem nestály ani za řeč, ráznou domluvou a padesátikorunou, kterou ze své peněženky vydoloval lidumilný poručík Vicena s doporučením, aby si šli koupit něco dobrého na zub.

A oba strůjci veřejného nepořádku odešli svorně k nejbližšímu stánku pro novou krabici. Další podobný incident toho večera hlášený nebyl, takže se nejspíš jednomyslně přátelsky zpili do němoty a zalezli složit unavené hlavy někam do ústraní. Mezi prázdné krabice, pod most či jinam.

„Tak co máš, ty detektive?“

„Volal nějaký lesák, jistý Hryc, že našel v býlinském lese mrtvou dívku,“ vysypal ze sebe Vicena a sotva nad tou zprávou skrýval nadšení.

Kapitán Cetl vycítil šanci jako ohař, zhluboka vydechl, vstal a přehodil si přes pořád ještě bílé tričko lehké letní sako z režné látky, které permanentně viselo pro stav nouze přes opěradlo židle.

„Vidím, že tě cizí neštěstí dostatečně nabudilo hned po ránu, ty lidumile,“ nedokázal si odpustit jemné rýpnutí.

„Tak povídej, kde to přesně je?“

„To už jsem zjistil. V katastru obce Světlá.“

„Tak?“

„Techniky jsem už zalarmoval, auto mám přistavené před barákem a navigaci nastavenou na cíl,“ vysypal ze sebe poručík Vicena sebevědomě a málem srazil paty.

Kapitán Cetl si svého sotva opeřeného parťáka nedůvěřivě změřil. Jedno se mu upřít nedalo. Byl snaživý, pohotový a velice aktivní. Jako černé uhlí při náhlé střevní a břišní příhodě.

Někdy se zdálo, že až příliš. A právě tím býval často i dost otravný.

„Předpokládám, že ty jsi nastavený taky dostatečně, takže jedeme,“ zavelel Cetl a vestoje dopil poslední hlt slabé a studené kávy.

Jejich nadřízený major Zbyněk Kovář měl už pár dnů dovolenou. Jak říkal a zdůrazňoval, zaslouženou dovolenou.

Melu už z posledního, chlapci. Nebyl bych vám vůbec k ničemu, kdyby mě z toho všeho nedejbože jeblo. Potřebuji si trochu orazit.

Netušil, že bylo skoro jedno, jestli seděl jako moudrý Budha za svým stolem, od něhož se sotva kdy hnul a snažil se všechno kolem jenom řídit a korigovat, všichni ostatní kolem něj říkali otravovat, nebo si válel šunky u moře.

Cestou po chodbě se kapitán Cetl ještě zastavil a ťukl kloubem ukazováku do jedněch dveří.

Aby nebyli tak úplně bezprizorní, přece jen tolik jeho důvěry žádný z nich neměl, zanechal jim major Kovář k dispozici svoji asistentku Milenu. Jak říkala ona sama, byla šťastně vdaná, nebyl důvod jí nevěřit, a jako matka dvou odrůstajících dětí byla tím pádem i velice trpělivá a spolehlivá. Lepší pravou ruku si Kovář opravdu vybrat nemohl. Byla vždycky na svém místě a věděla si se vším rady. A Jakub Cetl nikdy nepotkal ženu, které by plná postava tolik slušela jako Mileně. I ona sama s ní byla evidentně spokojená, ve svém těle se patrně cítila velice dobře, a tím pádem vyvolávala v člověku klid a pocit, že všechno je tak, jak má být. A i v dobách plných vzrušení a nečekaných zvratů působila na všechny okolo jako klidný a přívětivý ostrůvek jistoty a štěstí.

„Poslušně hlásím, máme výjezd, boubelko!“ křikl Cetl do pootevřených dveří a překvapivě se toho rána poprvé doširoka usmál.

Milena zvedla hlavu od monitoru a přátelsky zamrkala.

„Taky přeju pěkné ráno, Jakube, mám se skvěle. Už jsem tu, pro tebe jistě radostnou, zprávu slyšela a beru na vědomí.“

„Dnes ti to fakt sekne, boubelko,“ neodpustil si rozmarné zavrkání, ale pro jistotu raději rychle zmizel za dveřmi.

„Aby ne, však jsem si taky musela přivstat,“ řekla už jenom sama pro sebe, „rok od roku mě to stojí čím dál víc času a peněz.“

Usmála se jako laskavá mamina a sklonila se zpět nad klávesnici.

3 

O kapitánu Cetlovi bylo všeobecně známo, že sice řídil rád cokoli a kohokoli, ale auto řídit nemusel, auto rád neřídil a vyhýbal se tomu, jak jen mohl. Naštěstí hned na začátku pochopil, že jeho parťák je na tom přesně obráceně. A právě v tom byl poručík Vicena pro něj velikým přínosem. Sympatický rys.

Za jízdy také moc nemluvil, soustředil se výhradně na řízení auta a kapitán se mohl zcela nerušeně kochat líbeznou krajinou. Sotva opustili letními vedry sužované město, bylo opravdu na co koukat.

Kolem nich defilovala pole, mnohá už naježená strništěm, rozvlněné louky huňaté trávou před poslední sečí, půvabně rozčechrané remízky a nakonec se objevil po obou stranách silnice i les.

Kapitán Cetl se kochal a říkal si, že by nebylo vůbec marné občas vytáhnout paty z města, hodit si na záda batoh a jenom tak bez cíle brouzdat krajinou.

Ale věděl, že z toho nápadu nic nebude.

Trvalo sotva půl hodiny, než přijeli na místo. Na kraji lesa už stálo auto techniků a po krátké chůzi lesní pěšinou odbočili k nevysokému podrostu, za nímž byly vidět už z cesty pohybující se postavy.

Kapitán Jakub Cetl byl zvyklý za patnáct let služby na ledaco, ale ve chvíli, kdy se sklonil nad tváří mrtvé dívky tajemně vystupující ze zčernalého listí a vlhké hlíny, pocítil lehké zamrazení a současně také lítost.

Dívka bývala bezesporu velmi krásná a i navzdory tragické poloze, v níž se právě nacházela, vlastně pořád ještě byla.

Jenom tak nějak napořád a už jí nebylo nic platné, že nikdy nezestárne.

Policejní patoložka doktorka Veronika Spurná, u níž kapitán obdivoval nejenom její letité odborné znalosti a schopnosti, ale i grácii, s jakou nosila svoji padesátku i patnáct kilo nadváhy, už byla také na místě a zůstala stát vedle něj v tichém úžasu.

„Páni, to je teda síla,“ sykla po chvíli, když se jí vrátila řeč, „jako by si ji tu někdo naaranžoval, aby ji mohl umělecky zvěčnit.“

Kapitán na ni ze strany překvapeně pohlédl.

Policejní fotograf se činil s nebývalým zaujetím a fotil ze všech možných úhlů, dokonce si na jedno koleno klekl i do mokrého listí, bez ohledu na to, že se ušpiní. Byl vždycky jako ze škatulky, ale patrně v něm poloha dívky vyvolala stejné emoce jako u doktorky Spurné.

„Mírni se, Jardo, nefotíš tady uměleckou fotografii, ale pouze dokumentuješ oběť a místo činu,“ snažil se kapitán mírnit jeho zaujetí.

Fotograf se omluvně ušklíbl, ale zvedl se, oprášil si koleno a s lítostí pohlédl na mokrou skvrnu na svých jinak bezchybných kalhotách.

„Fakt jo. Trochu jsem ujel. Uznej ale, že materiál by to byl dobrý. Dokonaleji bych si ji nenaaranžoval, Verunka má pravdu. Škoda že ty postrádáš cit pro umění, kapitáne. Bylo by na světě líp.“

„Jak pro koho,“ ucedil kapitán Cetl skrze zuby.

„Jestli jsi už svoji práci skončil, tak padej, ty pochlebující cyniku,“ odpálkovala fotografa poněkud drsněji Spurná, která se konečně vzpamatovala, „a přenech něco odborníkům. Jistě svůj prostor ještě dostaneš. Tak, kluci, dejte se do toho,“ pobídla dva techniky stojící poněkud zaraženě opodál.

Poklekli každý z jedné strany dívčiny tváře a opatrně, dalo by se říct, že téměř něžně a s pokorou, kterou by od nich nikdo nečekal, začali odstraňovat nevysokou vrstvu hlíny a listí z dívčina těla.

Několik minut stáli všichni mlčky a pozorovali, jak se před nimi dívka vylupuje v celé své drsně krásné nahotě. Nejen pro obdivovatele dokonalých antických soch se naskytl obraz, který bral dech mužům a na chvíli opět i patoložce Spurné.

„Tak tomu říkám neskonalé barbarství, pánové. Mrkněte na to, jak je nádherně opálená, jako by ji natřeli zlatou barvou… Do takového dokonalého tělíčka bude hřích říznout,“ vzdychla lítostivě Spurná.

„Potom kdo je tady cynik,“ zahučel fotograf postávající opodál, „já ji jenom fotím a ona by do ní hned řezala.“ Mokrý flek od hlíny svítil na jeho béžových plátěných kalhotách jako tmavý terč.

Kapitán Cetl se odvrátil, patoložka se k dívce sklonila a vzala ji za hlavu. Jemně jí pohnula ze strany na stranu a prsty prozkoumala dívčin zátylek.

„Proražená spodina lebeční bude jednoznačně příčinou smrti.“

„A dál?“ kapitánu Cetlovi drhl hlas a netrpělivě přešlápl. Doktorka k němu zvedla hlavu a zamračila se.

„Měj přece strpení, Jakube, a nenervuj mě. Musím ji v klidu ohledat. Říkám v klidu, jestli vůbec víš, co to znamená. Ale nezdá se, že by tu bylo ještě něco jiného.“ Spurná šmejdila pavoučími prsty po dívčině těle, nechala si ho otočit na jeden i druhý bok. „Bez dalšího zranění, zdá se, aspoň pro tuto chvíli,“ řekla nakonec a postavila se vedle Cetla.

„Byla znásilněna nebo tak něco?“

„S určitostí bych to teď netvrdila. Tak něco jak říkáš tady bylo, ale z tohoto místa nemohu potvrdit zcela zodpovědně, jestli nedobrovolně… Zdá se ale, že nejspíš jo.“

„Je to v háji zeleném, doslova,“ řekl Cetl a zíral směrem k pařezu, na němž pořád ještě seděl poněkud vyděšený postarší muž, u jehož nohou čekal s nastraženýma ušima poslušně černý pes.

„Po pitvě ti řeknu víc, ale kdo to je, to nejspíš nezjistím… Je jí, teda bylo, odhadem sotva dvacet. Bože můj, to je věk tak akorát na rozlet. A musím říct, že kromě přirozené krásy je i na první pohled ve velmi dobré kondici. Taková pěstěná, skoro dokonalá. Jestli mi rozumíš, co tím myslím. Jo, někomu je toho dobrého naloženo víc než ostatním. To mi teda řekni, kdo mohl něco takového udělat… Koho a čím mohla taková krásná panenka naštvat?“ vrtěla nechápavě doktorka Spurná hlavou.

„To bych taky rád věděl. Odhadneš, jak dlouho je mrtvá? Snaž se, aspoň přibližně,“ přerušil Cetl doktorčiny litanie netrpělivě. Byla to fajn baba, ale když spustila svoje nekonečné lamentace, nebyla k zastavení.

„Ne dlouho. Řekla bych tak dvacet, maximálně čtyřiadvacet hodin. Někdo ji tu musel zahrabat ještě před tou noční bouřkou. Je celá mokrá a veškeré případné stopy smyl nejspíš déšť. To ti teda nezávidím.“

Aktivní poručík Vicena pomalu a pozorně procházel okolí nálezu těla ve snaze najít cokoli, co by mohlo patřit k dívce. Mobil, kabelku, kousek oblečení. Nebo něco k tomu či k těm, kteří ji zavraždili a snažili se ji nejen odklidit z cesty, ale i ztížit její identifikaci tak, aby čas hrál pro vraha. A že šlo o trestný čin vraždy nebo možná o zabití z nedbalosti či jiného důvodu, bylo víc než jasné.

Ale pro neznámou dívku už konečné zjištění k ničemu nebylo. Možná k pocitu zadostiučinění, že viník její smrti bude po zásluze potrestán. Ale ona už stejně žádné pocity neměla.

Poručík Vicena zřejmě bezúspěšně dohledal a zdálky jen bezmocně pokrčil rameny. Jak jinak. Nedalo se čekat, že by tu pachatelé poztráceli důkazy jen tak. Vždyť tu ani nenechali nic, podle čeho by mohli děvče identifikovat. Záměrně, jak jinak.

I když se jednou za Cetlovy praxe stalo, že zloděj nechal na svém působišti svůj občanský průkaz. Ale tenhle případ to nebyl. Bohužel.

On nebo oni potřebovali nejspíš čas.

„To je ten, co ji našel?“ kývl Cetl směrem k pařezu.

„Nejspíš jo, jinak by tu přece neseděl.“

„Vypadá skoro jako lesní muž, ale dost zdrchaně. Není se vlastně čemu divit. Patrně se od něj nedovím nic, co by nás posunulo kousek dál, ale zeptat se ho musím. Třeba ji bude znát, třeba je tady z okolí… Přece sem nespadla z nebe. Tak jo, Veruno, snaž se a dej mi vědět. Co nejdřív. Prosím.“

„Jak jinak. Rozkaz, kapitáne.“

Odhodlaně vykročil k sedícímu Hrycovi, který sice ztěžka vstal sotva se kapitán přiblížil, ale jak správně Cetl předpokládal, nezjistil od něj vůbec nic, co by se dívky týkalo. Muž byl viditelně otřesený, což bylo v tomto případě pochopitelné.

Dívku neznal a živou ji nikdy neviděl, v noci nic neslyšel, a kdyby jelo před večerem kolem hájenky směrem k lesu auto, neměl šanci v tom větrném běsnění, které bouři předcházelo, rozpoznat motor.

A prudký déšť stejně všechny stopy smyl.

Kapitán Cetl tušil, že dokud nebude vědět, kdo a odkud ta mrtvá dívka je, nedostane se ve vyšetřování ani o krůček dál.

Zbývalo jen čekat, zda někdo nenahlásí pohřešování, což by mohlo trvat pár dnů, možná i týdnů. A také na konečnou zprávu doktorky Spurné. Třeba najde nějaké zvláštní znamení na jejím těle. Zkrátka jakýkoli záchytný bod, z něhož by se dalo vyjít.

Ačkoliv ráno bylo plné dobrých předsevzetí, teď to vypadalo tak, že dnes ani prádlo nevypere, ani nádobí neumyje. A bude se dál potácet v chaosu, který se na něj valil ze všech světových stran.

Zatracená Barbora!

4 

Ten sen byl poněkud děsivý. Ne tím, že by se v něm Mira cítila jakkoli ohrožena. Nikdo ji nepronásledoval, před ničím neutíkala. Neměla ani gumové nohy, které ji ve snech často pronásledovaly a tím, že je nedokázala zvednout, aby mohla uniknout hrozícímu a často neviditelnému nebezpečí, v ní probouzely strach, který jí i ze snů dělal tak trochu peklo ještě dlouho poté, co se vyděšená bezmocí a promáčená potem probudila.

Tentokrát tomu bylo jinak.

V tomto posledním snu viděla psa. Na tom by nebylo až tak nic zvláštního a zneklidňujícího. Ostatně, pes jako přítel člověka by neměl být ani podle snářů pro výklad snů žádnou hrozbou. Jako třeba had nebo černá kočka. Nikdy se výkladem snů příliš nezabývala, okrajově jenom tušila, že ve snu hada viděti, znamená nebezpečí a viděti kočku, faleš. Možná zobrazení psa by mohlo ve výkladu hrát nějakou roli spíše pozitivní. Ale o něčem takovém neměla Mira žádné povědomí.

A bylo lhostejné, zda byl pes bílý nebo černý – co na tom. To jenom u kočky je barva důležitá. Jsou to stejně všechno jenom babské povídačky.

Tento snový pes byl živý, o tom nebylo pochyb. Neštěkal, nevrčel ani necenil hrozivě zuby. Jenom nehybně stál a z těla mu vyrůstaly výhonky rostlin. Byly sytě zelené, velice systematicky uspořádané do jednotlivých drobných trsů, úzké špičaté listy pokrývaly celý jeho hřbet a boky od ocasu až po zvednutou hlavu.

Ačkoli s tím porostem vypadal na první pohled nepřirozeně a navíc dost nechutně, neboť rostliny vyrůstající z živého těla navozovaly téměř fyzickou bolest, pes stál a byl klidný. Alespoň zdánlivě klidný. Jenom v očích měl jakési zneklidňující nepochopení, překvapení, němou otázku.

Proč a jak se mi něco takového mohlo stát?

Většinou sny, pokud si je vůbec pamatovala, zapomínala v okamžiku, kdy si uvařila první kávu a zapálila cigaretu.

Bylo zvláštní, že v tomto případě zneklidňující odpor, který pocítila už ve snu, přetrvával i poté, co se snažila prokousat ránem, a jak říkávala, smířit se se světem vezdejším. Smířit se, aby mohla bez problémů celý den fungovat.

Ani po prvním doušku kávy a prvním šluku cigarety však nedokázala podivný sen odsunout do temných zákoutí už vybledlé noci.

Držel se jí jako klíště. A kdyby jenom to, vyvolával v ní spoustu dotěrných otázek.

Tolik věděla, a to snad bylo i nějak vědecky doloženo, že sny bývají jakýmsi odrazem lidského podvědomí. A právě v té souvislosti, pokud ovšem vůbec souvisí s jejím podvědomím, hledala, co jí naznačuje svojí neobvyklostí.

Jde o varování? Je něco špatně?

Vzhledem k pocitu, že je v poslední době v jejím životě špatně úplně všechno, žádné jiné poselství ji ani nenapadlo.

Proč a jak se mi něco takového mohlo stát?

Tato otázka Miru poslední dobou pronásledovala a byla totožná s otázkou, kterou k ní ve snu vysílaly překvapené oči psa.

I proto teď seděla u malého sklápěcího stolku ve svém 1+kk nad chladnoucí kávou a mračila se. Bylo jí čtyřicet, tedy až za pár měsíců, ale neodvratně. To bylo v podstatě úplně jedno, podstatné bylo, že se za posledních patnáct let nepohnula ani o píď.

Měla svoji střechu nad hlavou, to je pravda, měla svůj kout, kam mohla zalézt, když ji všichni štvali, když byla naštvaná sama na sebe a potřebovala si srovnat nejen myšlenky, ale i priority.

Mira potřásla znepokojeně hlavou a zamyslela se.

Priorita je zvláštní slovo. Posouvá něco před něco úplně jiného a není jasné, zda je to právě tak správné. Proč jinak by člověk v životě měnil své priority tak často?

Možná právě proto byl tento malý krcálek, který až do této chvíle neřešila, a už vůbec ne jako svoji prioritu, všechno, co jí zůstalo.

Suma sumárum – sečteno a podtrženo – neměla ani chlapa. Ten poslední ji po sedmi letech společného soužití jednoduše odřízl jako kus starého a okoralého masa, aby si obstaral mladší a křehoučké. Jak banální. Neměla práci, od níž se odřízla sama, neboť to maso bylo najednou zapáchající a nepoživatelné. Neměla na ni zkrátka žaludek, taky tak trochu z důvodu osobní prohry, ačkoli právě místo redaktorky v prestižním bulvárním časopisu pokládala za svoji životní výhru. Prioritu.

TREFA. Tak se ten plátek jmenoval. No jo, velice výstižné. Vždycky šlo o trefu do černého. S odstupem času si však nebyla jistá, zda i pro ni.

Člověk nemá opouštět něco kvůli někomu. A přesně to udělala.

Nechala se před rokem Viktorem zkrátka přetáhnout. Z časopisu, v němž si vybudovala během pěti let docela slušnou pozici a od počátečních nepodstatných rubrik dostala svoji vlastní. Krimi zprávy.

Bylo nanejvýš zajímavé probírat se starými kriminálními případy nebo odkrývat ty nejčerstvější. Našla si i pár přátel mezi kriminalisty a z jejich řad taky na dva roky svoji lásku kapitána Jakuba Cetla. Láska vyšuměla do ztracena jako dlouho nalitá soda. Rozdělil je jeho a její čas a rozešli se po vzájemné dohodě, jak se říká, v přátelském duchu. Pravda ovšem byla taková, že jejich rozchod byl spíše Miřinou iniciativou a Jakub se nijak zvlášť nebránil. Takže problém s dalším přísunem informací v tomto směru neměla.