Jan Bauer

Evangelium Máří Magdalény

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2010, 2011, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8366-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8367-5 (mobi)

Útěk z Libějovic

Tak to je ten slavný válečník? Kateřina čekala nějakého ramenatého obra s mohutnými vousy, celého zakutého v brnění, ve skutečnosti stál před ní trochu proplešatělý hubený chlapík, sice vysoký, ale vůbec ne ramenatý a navíc oblečený v módním krátkém kabátci modré barvy, který ho dělal ještě štíhlejším. Snad jen ten bujný, trochu prošedivělý knír mu dodával chlapské vzezření, ale jinak ničím nepřipomínal slavného bojovníka s těmi hroznými machometány. Udělala před ním pukrle, spíš aby udělala otci radost, než aby ukázala dobré vychování vladycké dcerky, a Břeněk Malovec z Malovic ji opatrně vzal za pravou ruku, zvedl si ji k ústům a lehce políbil. Ten bujný knír ji trochu zalechtal a honem ucukla a mírně zrudla. Brrr! Co to dělá ten namyšlený šlechtický panák?! Ale Břeněk se otočil k jejímu otci a s úsměvem poznamenal: „Máte hezkou dceru, pane z Voračova.“

Vladyka Kuneš se pýchou celý rozzářil, ale aby zakryl své rozpaky, honem prohlásil: „Což o to, hezká je. To po mé nebožce ženě. Ale poněkud do větru! Pořád by se jen proháněla na koni po lesích, střílí z kuše a cvičí se s mečem jako nějaký kluk.“

„To nemůže být na škodu,“ zazubil se Břeněk z Malovic. „Umí-li se také ohánět v kuchyni a s jehlou a nití, bude to jistě ideální nevěsta.“

„Je ještě mladá, má pouhých šestnáct,“ připomněl vladyka.

„Šestnáct? Nejvyšší čas na vdávání. Však náš král Jiří vdával svou dceru za uherského krále Matyáše, když jí bylo pouhých čtrnáct. Jen aby vám nezůstala na ocet!“ Břeněk se ušklíbl, mírně se zemanovi z Voračova a jeho dceři uklonil a popošel ke svým dalším hostům.

„To by byl ženich pro tebe, Kateřino!“ zašeptal Kuneš rychle své dceři do ucha. „Je bohatý, znalý světa, zná se se samotným králem…“

„Pche!“ odbyla ho Kateřina. „Já se hned tak nevdám. Mně se přece líbí Matěj!“

„Nějaký podkoní!“ vybuchl zeman. „Nezapomeň, že jsi z dobrého vladyckého rodu. Naši předkové sídlí na voračovské tvrzi už pátou generaci. Kolikrát jsem ti vysvětloval, že takový mládenec není pro tebe. Jen porovnej toho svého Matěje s panem Malovcem?“

„Je skoro plešatý a hrozně hubený!“ vyprskla zlostně dívka.

„Trpěl v tureckém zajetí. To jistě nebyl žádný med,“ oponoval jí otec.

„Je starý a vůbec, já se vdávat nechci. Matěje si vzít nemohu, tak raději zůstanu na ocet!“

„Pan Břeněk z Malovic není starý. Ještě mu není ani třicet let.“

„Je to plešatý dědek!“ takřka vykřikla Kateřina.

„Pssst, ještě tě někdo uslyší!“ napomenul ji Kuneš.

„Tak ať!“ A rozeběhla se k východu z hlavního sálu libějovického hradu. Čekala, že se otec pustí za ní, ale zřejmě na její záchvaty nesouhlasu už rezignoval. Místo Kuneše ji přímo ve dveřích zastavil někdo zcela jiný.

„Kampak máte tak naspěch, holubičko?“ zarazil ji sám Břeněk z Malovic. „Snad byste nás nechtěla opustit?“

„Už ano,“ odsekla Kateřina vzpurně.

„Že by se vám u mě na hradě nelíbilo? To by mě mrzelo!“

„Proč, prosím vás?“

„Jediná krasavice mezi tolika hosty a dá mi košem?“

„A co když ano?“

„Pak by mně to bylo tuze líto.“ Břeněk smutně pohlédl na Kateřinu, která se náhle ocitla v rozpacích. V tom pohledu bylo něco, co ji přitahovalo. Vyčetla z něho beznaděj a zoufalství a také jiskérku naděje. Pokrčila rameny a pohodila hlavou:

„Když tak prosíte…“ Hned by se ale plácla přes pusu. Vždyť ten proplešatělý šlechtic ji vůbec neprosil. Jenom řekl, že by ho její odchod mrzel. Jestli někdo prosil, pak to byly jeho oči, hluboké modré oči se zvláštním odstínem, kterého si všimla teprve teď.

„Tak vidíte,“ řekl zdánlivě lhostejně Břeněk z Malovic, nabídl Kateřině své rámě a vedl ji zpátky do sálu. Mezi přítomnými to lehce zašumělo. Takové cti se od pána hradu nedostalo žádné z přítomných žen.

„Mohu vám podat číši vína? Je to pravé uherské.“

„Nejsem zvyklá pít,“ namítla dívka.

„Je potřeba si zvykat,“ připomněl jí tónem všeznalého světoběžníka Břeněk z Malovic a podal jí pohár ze zelenavého lesního skla. Sám uchopil druhý, pozvedl ho a řekl sice polohlasně, ale tak, aby to nejbližší okolí slyšelo: „Na vaši krásu, sličná Kateřino z Voračova!“ Takhle ji ještě nikdo neoslovil. Podkoní Matěj a lidé z tvrze jí říkali jen Katko, ačkoliv byla dcerou jejich pána. Lehce se zarděla a napila se. Víno bylo silné a opojné a mělo zvláštní kořeněnou chuť.

Zatočila se jí hlava.

„Vyprávějte nám, pane Břeňku, jak jste uprchl z tureckého zajetí! Prosím, prosím!“ Písklavý hlas Johanky Čábelické ze Soutic doléhal ke Kateřině jakoby z velké dálky. Ta zmije, pomyslela si o asi dvacetileté kypré blondýnce, dceři Prokopa Čábelického, držitele zástavního práva na dříve arcibiskupské městečko Týn. Ne že by snad žárlila, ale v té chvíli měla chuť té nesnesitelné baculce vyškrábat oči. Zároveň si uvědomila, jak jí Malovcův zájem lichotí. Zájem? Vskutku? Kdepak! Pan Břeněk se k té tlusté Johaně, obklopené větší společností okolních vladyků, ba i několika bohatých budějovických a vodňanských měšťanů, otočil s laskavým úsměvem a na položenou otázku skromně odpověděl:

„Milá panno Johano, přivádíte mě do rozpaků. Jsem voják a nerad se chlubím hrdinskými kousky. Snad, dá-li Bůh, někdy v budoucnu všechno sepíšu pro poučení svých vnuků. Pokud se jich ovšem dočkám.“

„Prý jste se naučil i řeč těch machometánů,“ zajímal se vladyka Ctibor Chřepický z Modliškovic.

„Ach, milý pane Ctibore, nic jiného mi nezbylo, jinak bych dozajista zemřel hladem,“ usmál se Malovec. Kateřina postřehla, že sice odpovídá skromně a vyhýbavě, ale jinak je mu zájem hostů spíše příjemný. S širokým úsměvem jako správný hostitel vyzval všechny pozvané: „Ale nechme teď debat, raději jezte a pijte, přátelé. Pozval jsem vás na oslavu svého návratu a skutečnosti, že se znovu ujímám vlády nad svým panstvím.“

„Vrátil jste se v neklidné době,“ ozval se Václav Vlášek z Miloňovic, purkrabí na rožmberském hradě Helfenburku.

„Která doba byla klidná, pane purkrabí?“ odvětil mu diplomaticky otázkou Břeněk. „Snad Jeho Milost král Jiří bude spravedlivě vládnout a přinese našim zemím tolik žádoucí mír.“

„Jeho Milost je podobojí, kdežto vy, pane z Malovic, pokud vím, přijímáte pod jednou, jste katolík.“

„Milý pane purkrabí, ten, kdo jako já žil nějakou dobu mezi vyznavači Alláha, dívá se na naše náboženské půtky trochu jinak než vy doma a nepřisuzuje jim až tak velký význam. Naším společným zájmem je přece blaho české země, ať jsme katolíci nebo kališníci.“

„Moje řeč,“ přikyvoval budějovický purkmistr Ondřej Puklice a honem do sebe obrátil pohár vína.

Kateřina se začala nudit. Byla sice rodiči vychována v husitské víře, její otec, Kuneš z Voračova, dokonce v mládí bojoval ve vojsku toho proslulého kněze a hejtmana Prokopa Velikého, ale jí rozmíšky mezi kališníky a katolíky neříkaly vůbec nic. Byla zvyklá se pravidelně modlit, chodit do vodňanského farního kostela Nanebevzetí Panny Marie a zde přijímala tělo i krev Páně, ale prostě jen proto, že nablízku jejich voračovské tvrze jiný dům Páně než husitský nebyl. Spíše jí vadilo otcovo neustálé nabádání, aby se oblékala skromně a prostě. „Přílišné parádění a fintění je hřích,“ opakoval to, co prohlašoval už před ním vodňanský kaplan Johlín z kazatelny. Však si také teď vedle takové Johanky Čábelické, oblečené podle poslední módy a ozdobené stříbrným náhrdelníkem a věnečkem z perel, připadala jako nějaká chudá služka. I tu trochu červené hlinky, kterou si Kateřina dneska lehce potřela tváře, jí otec vyčetl. Jenže panna Johanka je katolička a takové se na skromnost v oblékání ohlížet nemusejí. Vztekle loupla pohledem po svém otci, který opět stál vedle ní a, jak se zdálo, chtěl jí něco říci. Tázavě na něho pohlédla, ačkoliv už předem tušila, co jí chce říci.

„Musíš si víc hledět pana Malovce z Malovic. Líbíš se mu!“

„Jak se mu mohu líbit, když mám ty nejobyčejnější šaty zdobené pouze opaskem po nebožce mamince?“ zpola vztekle odsekla Kateřina.

„Nerouhej se,“ napomenul ji otec. „Mladou pannu, jako jsi ty, zdobí především skromnost a křesťanská pokora!“

Dívka se nafoukla a neodpověděla. Věděla, že by to ani nemělo smysl. Nač se má s tatínkem hádat? On už beztak jiný nebude. Jenom potřebovala vědět, jak vážně myslí všechny ty řeči kolem svatby. Ale to jí teď stejně nepoví. Pohledem zavadila ještě o Břeňka Malovce z Malovic, a když viděla, že je zabrán do rozhovoru s purkrabím Václavem Vláškem apurkmistrem Ondřejem Puklice, vytratila sezesálu. Tentokrát už ji nezastaví a nezačne lichotit. Popravdě řečeno, bylo jí to trochu líto. Chtě nechtě si uvědomila, že by stála o to slyšet jeho jakoby mírně chraplavý, a přesto sametový hlas. Ale co, povzdechla si, stejně o něj nestojí. Je příliš starý, příliš hubený a navíc začíná plešatět. Naštěstí její odchod nepostřehl ani Kuneš z Voračova, který by jí jistě nařídil vrátit se zpátky. Právě se dal totiž do debaty s nájemcem chelčické tvrze vladykou Věnkem z Bílska a jistě spolu probírali vyhlídky na letošní úrodu.

Na chodbě Kateřina pohlédla z okna na nádvoří, kde byly uvázány koně. Neomylně mezi nimi poznala svého Běláka a radostně se usmála. Honem sešla po schodech, vyšla z ponuré oprýskané budovy hradního paláce a zamířila ke svému koni.

„Nesahej na něj!“ napomenul ji jeden z čeledínů pána hradu.

„To je můj hřebeček!“ prohlásila majetnicky Kateřina a poručila čeledínovi: „Podej mi sedlo, to zdobené!“

„Bez svolení svého pána to udělat nemohu,“ odsekl mládenec o málo starší než dcerka voračovského zemana.

„Tak si ho vezmu sama,“ prohlásila nevzrušeně a uchopila svoje sedlo. Čeledín jí v tom chtěl zabránit, ale dívka mu ho vyškubla a zároveň mladíka nečekaně kopla do rozkroku.

„Auuu!“ zaječel čeledín na celé nádvoří. Z přilehlých stájí hned vyběhli ostatní sluhové a zbrojnoši.

„Chyťte ji!“ křičel mládenec. „Chce ukrást koně!“

To už Kateřina osedlala svého Běláka, vyhoupla se do sedla a mlasknutím ho pobídla k běhu. Dva z Malovcových zbrojnošů se ji v bráně pokusili zastavit, ale děvče se po nich ohnalo bičíkem a měli dost co dělat, aby neutrpěli švihnutí nebo kopnutí kopytem.

„Jste blázni, to je přece Rytířka. Na tu nemáte,“ smál se kovář Štěpán, který celý výjev pozoroval ze své dílny.

„Jaká rytířka?“ divil se čeledín Hanuš.

„Dcera voračovského zemana,“ jal se mu vysvětlovat Štěpán.

„Pan Kuneš z Voračova nemá syna, a tak jako starý válečník ještě z dob Prokopa Velikého vychovával své jediné dítě jako kluka. Ta divoká Kateřina dokáže kousky, nad kterými zůstává rozum stát. Jednou, považ, spráskala celou rotu lapků, když ji přepadli v lese Černoháj.“

„Rotu lapků? Přeháníš, Hanuši!“

„Na sto hříchů, bušila do nich tak, že se rozutekli na všechny strany, a pak je pan Kuneš s panem Věnkem z Bílska pochytali jednoho po druhém.“

„Vážně?“

„Pamatuješ na ty tři oběšence, co viseli donedávna na Šibeničním vrchu u Vodňan?“

„Jistě.“

„Ti jediní z té roty přežili zátah obou zemanů a byli vydáni soudní spravedlnosti!“

Mladý čeledín zakroutil hlavou. „Říkáš, že je to děvče rozehnalo?“

„Řádila jako čertice. Jiná by se na jejím místě podělala strachy, ale Rytířka se nikoho nebojí. Měl jsi štěstí, že nespráskala i tebe.“

„Vždyť je to obyčejná holka.“

„Ale ruku má pádnou, neboj!“

„Taková těžko najde ženicha,“ mudroval Hanuš. „Co by si s takovou ženskou chlap počal? Ještě by došel k úhoně.“

„Kdo ví,“ pokývl hlavou kovář. „Ale děvče je to jako lusk.“ A zálibně si přitom olízl rty. Kateřina z Voračova se zatím hnala po cestě mezi poli, a pokud se za ní od Libějovic někdo díval, brzy se mu proměnila v pouhou tečku na obzoru.

Posel do Cařihradu

Král Jiří obědval toho dne skromně. Po pivní polévce nechal nosit na stůl vepřové maso s ovocnou omáčkou, ale oproti zvyklostem mu tentokrát příliš nechutnalo a jen se v jídle rýpal nožem a očima visel na tučném tmavovlasém chlapíkovi v černém taláru, svém rádci Antoniovi Marinim z Grenoblu.

„Myslíte si, že poselstvo mého švagra Lva z Rožmitálu bude mít úspěch?“

„Nevím, Milosti,“ Marini opatrně volil slova, ale nebylo zřejmé, jestli proto, že ještě neuměl dost správně česky, nebo že nedokázal zformulovat králi vyhovující odpověď. „Náš záměr vytvořit unii křesťanských panovníků,“ rádce se odmlčel a sklopil oči, „je nepochybně dobrý, chtěl bych říci dokonce… převrácený, pardon, převratný. Ale, Milosti, nezapomínejte, že jako kacíř…“

„Běžte s tím k čertu, Marini,“ osopil se na Itala královský podkomoří Albrecht Kostka z Postupic. „My Češi jsme stejně dobří křesťané jako kterýkoliv jiný národ Evropy.“

„Klid, Albrechte,“ napomenul svého přítele Jiří z Poděbrad.

„Není potřeba se rozčilovat. Pan Marini má pravdu. Jen si vzpomeň, jak se k vám zachoval francouzský král.“

„Ba, je to tak, Milosti. Ludvík XI. nám tehdy urážlivě vzkázal, že na české kacíře si možná najde čas, až se vrátí z lovu.“

„Nabídli jsme mu spojenectví křesťanů proti mohamedánským Turkům. Nebyl důvod, aby dával najevo své opovržení. V době, kdy sultán Mehmed II. mění křesťanské chrámy Cařihradu na mešity a utiskuje, a popravuje křesťany, měli by se všichni křesťané spojit,“ promluvil Antonio Marini plynnou češtinou bez zadrhnutí.

„Vy jste vskutku jazykový talent. Opravdu jste Ital, a ne třeba Plzeňan?“ zavtipkoval čtvrtý u královské tabule, dvorní šašek Jan Paleček. Rádce se na něho zvědavě podíval, jako by chtěl z jeho tváře vyčíst, jak to myslí, ale pak si raději nabral další sousto. Polknul a hlasitě zamlaskal, aby tak dal najevo, že mu chutná.

„Můj švagr Lev z Rožmitálu je dobrý katolík. Ačkoliv je poslem husitského krále, měl by být pro korunované hlavy evropských zemí přijatelnější,“ zauvažoval nahlas Poděbrad, mastnými prsty sáhl po číši vína, napil se a hlasitě říhnul.

„Bůh požehnej,“ pospíšil si se zdvořilostí jindy velmi prostořeký šašek.

„Ve skutečnosti by se všichni křesťanští panovníci měli spojit ani ne tak proti sultánovi, jako spíš proti papeži,“ přemítal dále nahlas Marini.

„S tím mohu jen souhlasit. Od papeže pochází všechna ta zášť vůči dobrému českému národu!“ horlivě pokývl hlavou Albrecht Kostka, kdežto král Jiří neříkal nic a jen přestal jíst a se zájmem pohlédl na svého rádce.

„Svatý otec se musí ocitnout v izolaci,“ pokračoval Marini. „Je potřeba využít rozporů mezi ním a Ludvíkem XI. Získáme-li pro náš záměr francouzského krále, máme zpola vyhráno. Pius II. si nebude moct tolik vyskakovat.“

„Ale Ludvík už dal jednou najevo, že o spojenectví s námi nestojí,“ namítl Jiří z Poděbrad.

„Je potřeba ještě jednat, a to nejen s ním. Myslím, že byste, Milosti, měl někoho vyslat také do Cařihradu,“ navrhl Marini.

„K tomu krvavému Mehmedovi II.?“ podivil se Albrecht Kostka. „O čem bychom s ním mohli jednat? Vždyť takový chlapík rozumí jen řeči pádného meče!“

„Pan Marini mi, zdá se, leze do řemesla a chce nás pobavit,“ zasmál se hlasitě Paleček.

„Klid, kmotře šašku! Nech mého rádce doříci jeho myšlenku,“ okřikl ho král Jiří.

„Jednání s tureckým sultánem posílí vaše pozice, Milosti,“ pokračoval nevzrušeně Ital. „Kdyby vznikla mezi křesťanskými vládci domněnka, že se čeští kacíři spojují s obávanými Turky, hned by bylo vaše postavení pevnější.“

„A papež nás v tu ránu vyobcuje z církve,“ namítl Albrecht Kostka.

„Nic ve zlém, pane podkomoří, ale beztak už vyobcováni jste. Kdyby však zjistil bývalý zeť Jeho Milosti, uherský král Matyáš, že se mu spolčují oba jeho sousedé, hned by ho přešla chuť na křížovou výpravu do Čech,“ široce se usmál královský rádce.

Paleček pozvedl svou číši, podíval se do ní proti světlu a hlasitě zalkal: „Buď sbohem, skvělé uherské víno! Už se tě nikdy nenapiji!“

Proti očekávání se však nikdo u stolu nerozesmál. Král Jiří mlčel a bylo vidět, že o Mariniho návrhu přemýšlí. Po chvíli ticha se na svého rádce podíval a znenadání se ho zeptal:

„Jste vy vůbec věřící křesťan, milý Antonio?“

„Proč bych nebyl? Vždyť jsem přece studovaný teolog!“

„Kam potom chodíte na ty své šílené nápady?“

„Šílené, Milosti? Vy jste, s dovolením, v šílené situaci a na tu musíte reagovat zase šíleným jednáním.“

„Asi máte pravdu, Antonio,“ přikývl král. Pak se otočil ke dveřím a zavolal na číšníka:

„Odnes to jídlo a přines nám ještě konvici vína. Kmotr Paleček si přeje uherské, tak sebou pohni!“

„Takže vyrazíme do Cařihradu?“ zeptal se Albrecht Kostka a v jeho hlase byly cítit obavy. „Jestli tě mohu, Milosti, požádat, mě z toho vynechej, s Turky se nedomluvím. A pak, bojím se, že by mi uřízli hlavu.“

„Předpokládám, že ani můj přítel Antonio netouží po návštěvě Cařihradu,“ ušklíbl se král.

„Předpokládáte správně,“ pokývl Marini, své stanovisko však tentokrát dále nerozváděl a místo toho se raději zhluboka napil ze své číše.

V hodovní síni Královského dvora se rozhostilo mlčení. Teprve klapnutí dveří ohlašující číšníka s novou konvicí uherského vína přerušilo ticho. Král Jiří pozoroval své spolustolovníky a pak náhle vybuchl:

„Zdá se, pánové, že jste náramně spokojeni sami se sebou. Tady pan Marini, doktor teologie, církevního práva a kdoví čeho ještě vám navrhne jednání s těmi machometány, úhlavními nepřáteli křesťanské víry, a vy s tím klidně souhlasíte. Vždyť sultán Mehmed je zplozenec samotného pekla a vy se s ním chcete paktovat?“

„Když nám to prospěje, proč bychom se nespojili se samotným ďáblem, Milosti?“ namítl s klidem v hlase Marini. „Zapomínáte, že ve vaší situaci vám už nic jiného nezbývá.“

„Vy to vážně vidíte tak černě, vážený královský rádce?“ zeptal se Albrecht Kostka, který krále Jiřího dobře znal a chtěl honem předejít hrozícímu záchvatu jeho hněvu.

„Svatý otec Pius II. nemluví o ničem jiném než o křížovém tažení proti Turkům a jedním dechem také proti Čechům. Nevím, proč mu to nezjednodušit,“ usmál se prohnaný Marini. „Když uslyší, že se mu Češi spolčují s Turky, pak nepochybně samým strachem na takové nápady zapomene.“

„Takže my budeme jednat jak o spolku proti Turkům, tak o spolku s Turky. Trochu divoké, nezdá se vám? A co mi na to všechno řekne arcibiskup Rokycana?“ namítl král.

„Jenže vy se přece doopravdy se sultánem nespojíte, Milosti. Jenom s ním začnete jednat a dáte najevo, že je to významné jednání. A Rokycana? Jemu už to nějak vysvětlíte!“ bránil svůj návrh Marini.

„To se vám snadno řekne, příteli. Nicméně, když o tom tak přemýšlím, musím uznat, že na tom vašem nápadu něco je. I kmotra Palečka jste natolik zaskočil, že teď mlčí jako ryba.“

„Já, prosím, neumím turecky, a tak musím mlčet,“ ozval se dvorní šašek.

„Máš štěstí, kmotře. Kdybys turecky uměl, čekala by tě cesta do Cařihradu!“

„Jestli mají mít papež Pius II. a francouzský král Ludvík XI. dojem, že se, kmotře králi, začínáš paktovat se sultánem, musí do Cařihradu vyjet posel náramně důležitý. Já jako dvorní šašek bych to rozhodně nevytrhl. Ještě by vznikl dojem, že si děláš z Turků legraci.“

Jiří z Poděbrad se pousmál a pohodlně se rozvalil na své židli:

„Vidím, kmotře Palečku, že si výmluvu vždycky najdeš. Ale mohl bych tě v souvislosti s cestou do Cařihradu také povýšit. Třeba z tebe udělat svého zplnomocněného ministra…“

„Chraň Bůh, kmotře králi, netoužím po ministerském titulu. Ten šaškovský mi zcela vyhovuje.“

„Takže dobrá. Shrňme to,“ rázně pronesl král. „Návrh na poselství do Cařihradu, který předložil tady přítel Antonio, se mi zamlouvá. Zvlášť když vyrazí na cestu zároveň v době, kdy můj švagr Lev z Rožmitálu putuje po německých zemích a má namířeno až do anglického a španělského království. Ale s čím se na sultána obrátíme? Marini, musíte to nějak šikovně sesumírovat!“

Oslovený vážně kývl.

„No, nepřikyvujte tak lehce. Dopis sultánovi musí mít hlavu a patu a zároveň nás nesmí k ničemu zavazovat, jinak vám ho hodím na hlavu. A teď to nejdůležitější! Kdo povede poselstvo do Cařihradu? Každopádně to musí být někdo, kdo se tam domluví, a takových lidí moc není.“

„Jestli smím, kmotře králi,“ ozval se šašek. „O někom takovém bych věděl.“

„Tak sem s ním.“

„Co třeba urozený pan Břeněk Malovec z Malovic.“

„Pamatuji si ho. Pokud vím, nedávno se vrátil z tureckého zajetí. Myslíš, že bude ochotný se tam zase vrátit? Co když ho ti mohamedáni zase uvězní?“

„I Turci přece respektují královský glejt a jistě ho potvrdí i císař Fridrich III. Je vám, Milosti, přece za mnohé zavázán,“ ozval se Marini.

„A můžete Malovce jmenovat mimořádným ministrem,“ přisadil si Albrecht Kostka. „Je z dobrého rodu a jako katolík nebude ani císaři vadit.“

Král dlouho neodpovídal a zamyšleně tiskl mastnými prsty svoji číši. Kolem stolu nastalo znovu ticho. Pak se Poděbrad náhle jako by probral a zpříma se otázal svého šaška:

„Ty se s Malovcem znáš? Víš, co teď dělá?“

„Kmotře králi, tvůj dvorní bavič musí vědět o všem. Pan Břeněk se nejspíše ukrutánsky nudí na některé ze svých tvrzí. Možná je v Libějovicích, možná v Dřítni, možná ve Vlhlavech…“

„Zadrž. Zítra se vydáš za ním a přivedeš mi ho. A teď se, drazí páni, napijeme!“

„Ať Bůh žehná Českému království!“ zahlaholil Albrecht Kostka a všichni uchopili své dolité číše.

Nevydařené námluvy

Na voračovské tvrzi vládlo pozdvižení. Čeledíni hřebelcovali koně, všude se uklízelo, zametalo se, smejčily se pavučiny, myly se dlaždice v síni i v komoře, služky o sebe zakopávaly a vladyka Kuneš stál uprostřed všeho toho mumraje a rozčileně křičel:

„Kde jen ta holka je? Kdo z vás ji viděl?“

„Brala si svého Běláka,“ osmělil se připomenout správce dvora Tomáš, asi čtyřicetiletý chlapík s vlasy rudými jako oheň.

„Teď? Tos jí to dovolil?“

„Já jí přece nemohu nic zakazovat,“ bránil se Tomáš.

„Měls jí to rozmluvit,“ odsekl vladyka.

„To by to nesměla být naše Katka, aby si dala něco rozmluvit!“ ušklíbl se podkoní.

„Jak to mluvíš o mé dceři! To pro tebe není Katka, ale panna Kateřina,“ rozčiloval se Kuneš.

„Až doposud to nikomu nevadilo.“

„Odteď to vadí. Avůbec, co to máš na sobě? Honem si špinavou košili převleč za čistou a vezmi si pěkný kabátec. Co si o tobě pan Malovec pomyslí?!“

Podkoní míval pěkně proříznutou pusu a ani tentokrát se nemínil krotit: „Co by si měl o mně pomyslet? Urozený pan Malovec z Malovic přijede přece za pannou Kateřinou, ne za mnou!“

Ale vladyka Kuneš z Voračova ho už neposlouchal a hnal se k bráně tvrze, aby se už asi po sedmé přesvědčil, zda je ta vzácná návštěva už na cestě. Však je to také významný den! Pan Břeněk Malovec z Malovic přijede žádat o ruku jeho dceru Kateřinu. A holka si zatím trajdá kdovíkde! Jak k tomu pan Malovec přijde? Ještě nakonec řekne, že o tak bláznivé děvče nemá zájem! Kuneš prošel otevřenými vraty před tvrz a pohlédl na roubené vesnické domky a hladinu rybníka, lesknoucí se ve slunci. Však byl Voračovský rybník také jeho pýchou. Právě sem nechával nasazovat odrostlý plůdek vylovený z menších rybníků, jako jsou Černický, Drobil a Vejmětek, a pak vždy po třech letech mívá z něho pěkné macaté kapříky, pro které si jezdívají kupci a krčmáři až z Budějovic nebo z Písku.

Po cestě vedoucí od lesa Černoháj se blížil jezdec či podle vlajících vlasů spíše jezdkyně. „Zaplať bůh, Katka se vrací!“ povzdechl si pro sebe Kuneš. „Musím jí vyčinit, že se sebere a odjede, právě když má přijet urozený nápadník. Nebo jí raději nic neřeknu. Vím, jaká je, mohla by se zatnout a zase vzít roha!“

Kateřina z Voračova se prohnala na svém Bělákovi po hrázi rybníka, prudce zastavila před svým otcem a lehce seskočila ze sedla.

„Vyhlížíš mě nebo mého nápadníka?“ zeptala se zdánlivě lhostejně.

„Teď už pana Břeňka,“ přiznal se Kuneš.

„Ale tati, já ho přece nechci!“

„Už dost řečí. Odkdy zemanské dcerky rozhodují o tom, koho si vezmou?“

Kateřina popuzeně našpulila rty, v očích jí zaplály divoké ohníčky, ale ústa protentokrát zůstala němá.

„A koukej si vzít něco pěkného na sebe!“ nařizoval jí vladyka.

Tentokrát se už dívka nezdržela a drze poznamenala: „Tys mi něco pěkného koupil?“

„Ty červené šaty ti na parádu stačí,“ odsekl Kuneš a svým neústupným výrazem dal znát, že se na toto téma nehodlá dále bavit. Kateřina však byla jiného názoru.

„Z těch červených šatů jsem už vyrostla. Však je mám asi dva roky,“ postěžovala si.

„Nevymýšlej si pořád!“ napomenul ji otec a s povděkem uvítal, když mezi vesnickými chalupami na cestě k tvrzi spatřil skupinku jezdců. „A koukej se už převléci. Pan Břeněk Malovec z Malovic právě přijíždí.“

Kateřina se ani nehnula. Stála tam dál v odřeném koženém kabátci, jen uzdu Běláka předala podkonímu Matějovi, vytáhlému uhrovitému blonďáčkovi, který se na ni zbožně podíval. „Odveď koně do maštale,“ poručila mu a zvědavě přitom hleděla na přijíždějící hosty.

„No jo, urození páni přijeli a obyčejný Matěj už Katku nezajímá,“ zavrčel za jejími zády podkoní.

„Dej pokoj. Však víš, že tě mám ráda,“ docela potichu řekla zemanská dcera.

Matěj neodpověděl, vedl Běláka přes dvůr a dával si přitom záležet, aby byl k jezdcům, kteří právě sesedali z koní, obrácen zády. Nemusí přece každého vidět!

„Vítejte na Voračově, urozený pane Břeňku,“ hrnul se k návštěvě vladyka. Kateřina přešlápla z nohy na nohu a mlčela. Pokukovala přitom po Malovcovi a po mužích, kteří přijeli s ním. Tři z nich byli zřejmě jen obyčejní zbrojnoši, ale čtvrtý se už na první pohled zdál být někým náramně důležitým.

„Bůh požehnej, drahý pane Kuneši, a vám také, panno Kateřino! Ten kožený kabátec vám náramně sluší.“

„Však jsem jí říkal, aby se převlékla, ale vůbec se k tomu nedostala,“ pospíchal s vysvětlením vladyka.

Kateřina se na otce zamračila a před panem Břeňkem naznačila uctivé pukrle. Malovec ji jemně uchopil za ruku, stejně jako před časem v Libějovicích si ji dvorně přitiskl ke rtům a v modrých očích mu zahrál úsměv.

„Musím vám představit svého vzácného přítele rytíře Jana Palečka.“ Chlapík ještě vyzáblejší než pan z Malovic a oblečený v podivném zeleném pláštíku a žlutých nohavicích se pobaveně zasmál:

„Jsi příliš ohleduplný, Břeňku! Řekni rovnou, že jsem královský blázen, dvorní šašek Jeho Milosti Jiřího z Poděbrad.“

„Ach, snad nejste ten slavný kmotr Paleček?“ podivil se zjevně potěšený vladyka Kuneš.

„Už ano, vážení přátelé. Ale nečekejte, že vás budu bavit a zahrnovat vtipnostmi. Od těch si tentokrát rád odpočinu. Vážil jsem totiž cestu z Prahy sem, abych panu Břeňkovi sdělil závažný příkaz samotného panovníka.“

Muž v zeleném pláštíku se zatvářil rozpačitě a očima zabloudil po dvoře. Vlastní tvrz představovala robustní třípatrová kamenná věž, k níž byly přilepeny stáje, seník, kovárna, pekárna a další hospodářská stavení. Uprostřed dvora byla vyhloubena jáma na nepříjemně zapáchající hnůj, nad nímž se vznášelo hejno much. Kolem postávala čeleď a hleděla na návštěvu s očima vytřeštěnýma samou zvědavostí a s otevřenými ústy. Jan Paleček ze Stráže se pousmál. Sám pocházel z podobné tvrze nedaleko Domažlic, a cítil se proto, jako by se nečekaně vrátil domů. Ach, jak mu byl blízký tento obrázek urozené chudoby. V duchu odhadoval, nakolik se voračovské hospodářství liší od toho strážského. Ale nejvíc ho přitahovala zemanská dcerka, vzpurně se mračící děvče s dlouhými světlými vlasy a maličko ohrnutým nosíkem. V koženém kabátci a s dýkou po boku vypadala sice jako dospívající mládenec, ale její tvář byla přímo andělsky líbezná, velké modré oči měly zvláštní barvu, jakou mívá letní nebe po dešti, a plné rty vypadaly jako stvořeny pro líbání. Paleček se vůbec nedivil svému příteli Malovcovi, když chtěl dát tomuto spanilému zpola dítěti přednost před dcerkami z urozených rodů.

„Jen pojďte dál, vzácní páni,“ zval hosty vladyka Kuneš a vedl je do obytné části tvrze. Ještě se přitom stačil naklonit ke své dceři a ostře jí zašeptat: „Koukej se jít konečně převléci!“

„Ani mě nehne,“ odsekla Kateřina klidně a nesla se vedle svého otce, jako by jí nic neřekl.

Velké síni vévodil krb obložený hrubými žulovými kameny, v němž plápolal oheň. Na dubovém stole ležely kameninové mísy s připravenými koláči a perníčky a vedle nich ošatky s jablky.

„Nejdříve se, pánové, napijeme!“ hlaholil vladyka. „Prosím vzácné pány za prominutí, že je nepohostím vínem, jak by se slušelo, ale po staročesku výbornou medovinou.“

„Sem s ní!“ zvolal vesele Jan Paleček. „Tohle mám Jeho královské Milosti nejvíc za zlé, že dobrá medovina bývá na jeho stole zřídkakdy. Podle Jiřího z Poděbrad je to prý nápoj příliš obyčejný.“

Břeněk Malovec neříkal nic, jen se podivně ošíval a pokukoval po Kateřině, která postávala u krbu.

„No, co stojíš? Nabídni pánům koláče, nalij jim naši medovinu a pak se dojdi zeptat do kuchyně, jak jsou ženské daleko s obědem.“ Kuneš s obavami pohlédl na svou dceru, zda mu zase něco neodsekne, ale kupodivu ho tentokrát poslechla a rozlila medovinu do kameninových pohárků a pak s úklonou zmizela ze síně. Na Malovcově tváři byla rázem znát úleva, jako by se v Kateřinině přítomnosti trochu bál.

„Chtěl bych s vámi promluvit, pane Kuneši, jako rozumný muž s rozumným mužem,“ začal opatrně. Zeman se na něho zvědavě podíval. „Jsem rád, že tady teď není vaše dcera. Nerad bych ji zarmoutil.“

„Co se stalo?“ zeptal se vladykaaz jeho hlasu byly cítit nevyřčené obavy.

„Včera ke mně na Libějovice dorazil můj dlouholetý přítel Jan Paleček ze Stráže a přivezl mi vzkaz od Jeho Milosti krále Jiřího.“

Paleček přikývl a zakousl se do povidlového koláče.

„Král mne jmenoval svým mimořádným ministrem a posílá mne s poselstvím k tureckému sultánovi,“ vydechl Malovec a hleděl přitom do ohně v krbu. „Chtěl jsem vás dnes požádat o ruku vaší dcery, ale za těchto okolností nevím, jak budu moci splnit svůj záměr. Myslíte, pane Kuneši, že na mne Kateřina počká?“

Vladyka se zamračil. Z jeho plánů na spojení s rodem Malovců z Malovic, zdá se, nic nebude. Vždyť kdoví kdy a jak se pan Břeněk od těch ukrutných pohanů vrátí. Své úvahy si však nechal pro sebe a jen s citelnou hořkostí v hlase odpověděl:

„Na to se musíte zeptat jí.“

Právě v té chvíli se rozevřely dveře a objevila se v nich jeho dcera, tentokrát v červených šatech, jak to po ní chtěl, doprovázena kuchařkou nesoucí velkou mísu polévky. V obličeji hrál Kateřině pobavený úsměv a na tvářích se jí dělaly dolíčky.

„Už se to nese, pánové!“ volala vesele.

„Dcero,“ vladyka málokdy oslovoval Kateřinu „dcero“. Pokud se tak tentokrát dělo, muselo se jednat o něco velmi významného.

„Pan Břeněk by ti rád něco řekl.“ Nic víc zemanovi nešlo z úst.

Malovec vstal, usmál se na dívku a v jeho rukou se objevil kožený váček.

„Panno Kateřino, něco jsem vám přinesl.“

Dívka podaný váček rozevřela a uvnitř zasvítil zlatý prsten s červeným kamínkem.

„Jé, ten je nádherný,“ zvolala nadšeně.

„Chtěl jsem dnes požádat vašeho otce o vaši ruku, ale bohužel k mé lítosti musíme naše zásnuby odložit.“

„Jaké zásnuby?“ podivila se Kateřina.

„Tvoje zásnuby s panem Břeňkem,“ vysvětlil jí otec.

„Ale o tom mi nikdo nic neřekl!“ vybuchla dívka. V té chvíli se s ní roztočil celý svět. Otec jí nejenže vnucuje toho takřka plešatého Malovce, ale dokonce s ním za jejími zády a bez jejího vědomí sjednává zásnuby. Už chtěla ve svém křiku pokračovat, ale prstýnek, který držela v ruce, ji zarazil. Přece jen měla natolik dobré vychování, aby věděla, že vztekat se a odmítat pana Břeňka se v takové chvíli nehodí. Kousla se do rtu a snažila se získat ztracený klid.

„Vidím, že vás ta zpráva poněkud rozrušila, panno Kateřino,“ promluvil k ní pan z Malovic. „A to jsem ještě nedořekl to nejpodstatnější.“

Cítila, že ji náhle uchopil za ruku, kupodivu to strpěla a hleděla na něho vytřeštěnými zraky.

„Musím se omluvit. Jeho Milost král Jiří mě posílá až do Cařihradu.“

Výmluva, nic než výmluva, ale dobře že tak. Ať si táhne, kam chce, ona o něj přece nestojí a nikdy nestála. Sklopila oči a podívala se na prsten s červeným kamenem. Takovou nádheru jí dosud nikdo nedal. A od Matěje by se ho jistě nikdy nedočkala. Slyšela, jak pan Břeněk naléhavě říká:

„Počkáte na mne?“

Chvíli mlčela a nakonec pokrčila rameny a dutě odpověděla:

„Nevím.“

„Jak to že nevíš?“ podivil se její otec. „Co je to za odpověď?“ obořil se na ni.

„Děkuji za ten prstýnek,“ přinutila sek úsměvu apak sklopila hlavu.

„Bylo to pro ni příliš velké překvapení,“ snažil se ji omlouvat vladyka Kuneš.

„Myslel jsem, že jste panně Kateřině řekl o mém vážném zájmu,“ podivil se Malovec.

Tak vida, domlouvali se o ní bez ní, jako kdyby byla nějaká jalovice na trhu! Její vlastní otec!

„Už můžu jít?“ zeptala se zdánlivě klidně. Všichni v síni zůstali jako opaření.

„Vy s námi, panno Kateřino, nezůstanete?“

„Ne. A vy, pane z Malovic, si tam v té Tramtárii klidně namluvte nějakou machometánku.“ Otočila se a vyrazila ke dveřím. Třeba se ji Břeněk Malovec pokusí zastavit jako tenkrát u sebe na hradě v Libějovicích, ale šlechtic byl natolik překvapen jejím chováním, že se nezmohl na žádnou reakci. Byl tu však ještě někdo, kdo sledoval dívčino chování s nevšedním zájmem.

„Mně byste také dala košem, panno Kateřino?“ ozval se škádlivý hlas. Otočila se a spatřila toho podivného chlapíka v zeleném pláštíku. „Mračíte se? Směl bych vás rozesmát?“

„Možná dokážete rozesmát Jeho královskou Milost, ale já nemám ke smíchu žádný důvod.“

Jan Paleček se na ni pátravě podíval, a než se kdo nadál, stál před ní na hlavě a ještě ke všemu se pitvorně šklebil. Dívka se zastavila a pak udělala „Pché!“ a honem dodala:

„To nic není. To dělávají u nás kluci na pastvě. Kdybych neměla na sobě šaty, ale mužské nohavice, předvedla bych vám to taky.“

„A tohle umíte?“ kmotr Paleček stál zase zpátky na nohách a ukazoval jí prázdné dlaně. Pak prudce spojil ruce, chvíli si je mnul, natáhl před Kateřinu pravačku, rozevřel ji a dívka ke svému údivu spatřila slepičí vajíčko.

„Jé, jak jste to dokázal?“ podivila se.

„Jestli chcete, panno Kateřino, naučím vás to.“

„Vážně? Ukažte, jak jste to udělal!“

A oba zapředli rozhovor o kouzelnických kouscích.

„Jen abys mi ji, příteli Palečku, nepřebral,“ strachoval se Břeněk.

„Vy se do toho nepleťte a jeďte si do své Tramtárie,“ napomenula ho Kateřina.

„Slibte mi, že se mezitím nevdáte.“

„To vám slíbit mohu. Stejně nemám na vdavky ani pomyšlení.“

„Alespoň že tak,“ ulevil si Malovec z Malovic a v síni hned zavládla příjemnější nálada. Jako by byly všechny mraky a mráčky na chvíli zažehnány. Kateřina se bavila s dvorním šaškem Palečkem a pan Břeněk zase s vladykou Kunešem a zdálo se, že si všichni náramně rozumějí. Však se pan Malovec jistě ze své cesty brzy vrátí a přijde čas námluvy na Voračově zopakovat.

Purkrabí z Helfenburku

Popravdě řečeno, Kateřina odjezdu pana Břeňka Malovce z Malovic nijak zvlášť nelitovala. Ba, dlouho si na něj ani nevzpomněla, pokud jí ho ovšem nepřipomenul prstýnek s červeným kamínkem, snad rubínem, který nosila na prsteníku levé ruky. Celé dny trávila v sedle svého Běláka a jako strážce ji přitom doprovázel uhrovitý podkoní Matěj. Co na tom, že ji otec napomínal, aby se raději věnovala vyšívání nebo pomáhala oběma kuchařkám v kuchyni a naučila se připravovat všelijaké krmě, jak by se na dívku jejího věku slušelo. Jeho připomínky odbývala se smíchem. Cožpak to nebyl právě on, kdo ji učil jezdit na koni, střílet z kuše a ohánět se mečem? Vychoval ji jako kluka, a když se ukáže první nápadník, hned by to chtěl změnit?! Pche! Jí to takhle vyhovovalo. Že neumí připravit nadívaná kuřátka jako kuchařka Drahuše? Co na tom záleží! Až se vrátí pan Břeněk a odveze ji na Libějovice, stejně bude mít své kuchařky, tak co by se učila, že?

Jenže pan Břeněk se nevracel. Měl být v té daleké Tramtárii jen pár měsíců, nanejvýše půl roku, jak to odhadoval vladyka Kuneš. Vždyť opouštěl Čechy s početným jízdním doprovodem a spížními vozy a vybavený glejty českého krále Jiřího i římského císaře Fridricha III. A ty by snad měly platit jak na uherského krále Matyáše, tak na ty machometánské psy Turky. Nebo snad ne?

Sníh napadl toho roku brzy a mrzlo, jen to praštělo. Vladyka Kuneš se bál, že Voračovský rybník zamrzne až na dno a všichni kapříci vezmou za své. Proto každý den dával vysekávat v ledu otvor, ale pokaždé do druhého dne zase zamrzl. Podkoní Matěj zapřahal koníky do saní a vyrážel s Kateřinou zasněženou krajinou až za les Černoháj a do Nové hospody, která stála na křižovatce cest na Budějovice a Netolice.

„Noste na stůl, chci medovinu!“ volávala vladycká dcerka, sotva vstoupila do příjemně vytopené zájezdní krčmy, a krčmář se mohl přetrhnout, aby jí vyhověl. Matěj se zatím postaral o koně a pak přišel k ní a usedl vedle na lavici, jako by nebyl obyčejný podkoní, ale nějaký urozený pán. Znal Kateřinu od svých klukovských let, vždyť na voračovské tvrzi vyrostl, ale jak vyspívala do krásy, choval se k ní se stále větším ostychem.

„Dej mi hubičku,“ dráždila ho a on se jen mračil a vyhýbavě odpovídal, že se to nehodí.

Také tentokrát, sotvaže usedl za stůl, na něj přede všemi hosty mámila:

„Chci pusu!“

„Ale Katko,“ bránil se, až se k němu sama naklonila a krátce ho políbila na ústa. Všechny číšnice měly rázem oči navrch hlavy.

„Viděli jste to, holky? Zemanská dcerka, a líbá se s podkoním! Až se to dozví vladyka Kuneš z Voračova!“

„Tomu na tom nezáleží. Je to starý husita, co válčil ještě s Prokopem Velikým! Takoví na to, kdo je šlechtic a kdo ne, nehledí.“

„No nevím, nevím,“ rozumovala další číšnice. „Kdyby to tak viděl urozený pan Malovec z Malovic!“

„Co oko nevidí, srdce nebolí,“ zasmála se její starší družka. „Běž si raději po své práci a nešmíruj hosty!“

Matěj byl, jako ostatně většinou v poslední době, zamlklý a na Kateřininy otázky odpovídal pouze jednoslabičně.

„Hele, co tě žere? Přiznej barvu!“ vybafla na něj zemanská dcerka.

„Ale co,“ ošíval se podkoní. „Nic mě nežere.“

„Jen sis na mne myslel, viď?“ dorážela Kateřina.

„Stejně nemám naději. Až přijede ten Malovec, takový nafoukaný panák, provdáš se za něho, na mne zapomeneš.“

„Hele, nehloupni. Jednak si ho ještě neberu, a pak, ty zůstaneš vždycky mým nejlepším kamarádem.“

„Jsem zkrátka jenom podkoní!“ povzdechl si Matěj a v té chvíli se po něm už dopálená Kateřina ohnala, že tak tak uhnul před její rukou.

Víc už se k tomuto tématu nevrátili a jedli, pili a žertovali, jako by k žádné rozmíšce mezi nimi nedošlo. Dívka si dobře uvědomovala, že ten uhrovitý mladík je sice příjemný společník, ale víc než věrné přátelství z jejich vztahu stejně nikdy nebude. Vždyť ani není hezký, napadlo ji. Má uhrovitou tvář, vlasy jako koudel a chová se prostě nemožně. Jenže než poznala Břeňka Malovce z Malovic, byl pro ni Matěj vším. Jemu se svěřovala se svými tajnými sny a přáními, hrála si s ním, bavila se, aniž postřehla, že on by chtěl něco víc, ale netroufá si. Teprve teď jí to všechno docházelo, ale nedokázala si představit, že by ji tenhle mládenec mírně páchnoucí koňským hnojem sevřel v náručí. Pravda, drželi se za ruce, občas si dali pusu, takový ten mokrý dotyk, asi jako když vás oblízne pes, k ničemu víc však mezi nimi nedošlo. Kateřina si najednou představila, že by se s Matějem milovala. Ach ne, to ne. V jejích snech byli krásní urostlí rytíři ve stříbrné zbroji, kteří přijíždějí na skvostných arabských koních, hovoří vybraně a nejenže obratně zacházejí se zbraněmi, ale umějí také hrát na loutnu a zpívat milostné písně.

Ale jsou vůbec takoví rytíři? Uvědomovala si, že ještě nejvíc jejím představám odpovídá její vlastní otec Kuneš z Voračova. Byl to sice už notně prošedivělý a vrásčitý muž, věkem trochu ohnutý, ale tělo měl stále mohutné, ramena široká a vypracované svaly. Však také bojoval v husitských válkách, a když byla menší, vyprávěl jí, jak hnali křižáky u Tachova či u Domažlic. Prý tehdy ti cizáci utekli, sotvaže uslyšeli zpívat husitský chorál. Jenže ona otce nikdy zpívat neslyšela, ani chorál, ani milostné písně. Dokonce jí ani nezpíval ukolébavky, když ji jako malou konejšil v náručí.

A co ostatní muži? Pan Břeněk rozhodně nevypadal jako nějaký rytíř. Prý sice bojoval s Turky, byl v tureckém zajetí, ale Kateřina si ho nedokázala představit, jak mává mečem. A toho Palečka už vůbec ne. Byl sice zábavný, ale od toho byl šašek. Jenže rytíř, kdepak!

„Hej, zaplatím!“ zvolala Kateřina, dopila svůj pohár medoviny a jako nějaký pyšný chlap hodila na stůl stříbrnou minci.

Když vyšli ven, už se stmívalo. Matěj přivedl z maštale oba koně, zapřáhl je do saní, oba se zabalili do houní, aby na ně mráz nemohl, a za chvíli už vyrazili po vyjeté cestě k domovu. Sníh byl umrzlý, praskal pod kopyty koní, sáně letěly jako vítr a vzdalovaly se od přízemního zpola roubeného dvorce s malou zvoničkou. Za chvíli byla z Nové hospody jen černá skvrna na bílém, nyní v podvečer lehce namodralém sněhu. Před Černohájem Matěj trhnul opratěmi a chtěl vést koně kolem lesa.

„Snad se nebojíš,“ zasmála se Kateřina.

„Brzo bude tma. Mohli bychom ve sněhu narazit na pařez nebo vyvrácený strom. Kolem lesa to bude bezpečnější.“

„Nepovídej, bojíš se lapků, kteří se prý v Černoháji zdržují.“

„Hloupost. Lapkové tady nejsou, ale vlci,“ přiznal Matěj skutečný důvod svých obav.

„Tak hrrr na vlky,“ nedala se odbýt Kateřina a vytáhla z houní ukrytou kuši.

„Když chceš,“ odpověděl nejistým hlasem podkoní, znovu trhl opratěmi, zvolal „hyjé“ a vedl sáně přímo středem lesa. Ocitli se takřka ve tmě. Nebýt bílého sněhu a skutečnosti, že koně běželi po cestě, kterou dobře znali, bezpochyby by skutečně narazili do kmene buku či borovice. Oba zmlkli a dávali pozor, zda neuslyší nějaký jiný zvuk kromě dusotu kopyt a svištění sanic po sněhu. Kateřinu napadlo, že by si měli dát na sáně rolničky. Chelčický zeman takové sáně má a vodňanští kupci rovněž. Hlahol rolniček se pak nese nad závějemi a vypadá to, jako by už nadcházely vánoční svátky a oni jeli přímo k salaši s malým Ježíškem. Zemanská dcerka Vánoce milovala, vzrušovala ji podivuhodná atmosféra štědrovečerní noci, kdy se prý odehrávají zázraky, a člověk dokonce může nahlédnout do blízké budoucnosti. Stačí si na rybníku vysekat díru do ledu a podívat se do ní právě o půlnoci. V takovém čase se údajně ve vodě zjevují děje budoucí a člověk zví, co ho čeká a co ho nemine.

V tu chvíli oba náhle vyrušilo táhlé zavytí. Tak přece, jsou tady! Kateřina pozvedla kuši a pohlédla do tmy s představou, že každou chvíli se odněkud vynoří svítící vlčí oči. Vytí se přiblížilo, zdálo se jí, že slyší ještě další zvuk. Znělo to jako šelestění křídel, snad to byly zvířecí tlapy, které bubnovaly do sněhu. V dívce se probudil lovec, srdce jí vzrušeně tlouklo až v krku a pohledem propalovala lesní tmu. Teď, kdesi vlevo se mihnul stín, za ním další a další. Vlčí smečka! Zdálo se jí, že slyší něčí přibližující se zrychlený dech. Matěj prásknul bičem, zvolal na koně „hyjé“ a sáně v té chvíli vyjely z lesa. Kateřina se ohlédla a spatřila, jak asi šest vlků vyběhlo do zasněženého pole, ale dál si zjevně netroufali.

„Tos musel jet tak rychle?“ zlobila se. „Chtěla jsem ulovit alespoň jednoho vlka.“

„Měla jsi štěstí, že ještě nejsou tak vyhladovělí. Kdo ví, co by s námi bylo, kdyby nás opravdu napadli!“

„Kdyby nás napadli, ty bys mě jistě ochránil.“ Kateřinina věta však zněla spíše jako otázka než prosté konstatování. Matěj nebyl hloupý a vycítil z jejího hlasu zpochybnění své mužnosti.

„Ty se dokážeš o sebe postarat sama, ty Rytířko!“ odbyl ji narážkou na její přezdívku. Kupodivu ji to potěšilo a už podkonímu nic nevyčítala.

Mladík zapráskal bičem a koně táhli sáně dál temným večerem. Rozhostilo se ticho, rušené jen rytmickým dupotem koňských kopyt, praskáním namrzlého sněhu a svistotem sanic. Kateřina čekala, že z dálky znovu uslyší vlčí zavytí, ale nic se neozvalo, a tak si užívala omamného pocitu z rychlé jízdy, zvrátila hlavu k nebi, na němž se rozsvěcovaly třpytivé hvězdy, a připadalo jí, že se řítí někam do hlubin neznáma. Ach, jak by se jí líbilo, kdyby ta cesta nikdy neskončila, kdyby pořád jeli, třeba až na kraj světa. Slyšela, že prý pan Lev z Rožmitálu s početným královským poselstvem putuje na západ až tam, kde končí pevnina a začíná oceánské moře. Dál už prý nic není. Jen propast vedoucí přímo do horoucích pekel. Tak to alespoň Kateřina slýchávala, když se její otec bavil se světaznalými muži, jako byl třeba vodňanský kaplan Johlín nebo ten Břeněk Malovec, její snoubenec. Kdyby jen tušila, že i ona se brzy vydá daleko do světa, do končin, které jsou až na samém okraji kreslených map!

Na dvoře voračovské tvrze stál rozezlený vladyka Kuneš s planoucí pochodní v pravici a soptil vzteky. „Kde se flákáš tak dlouho?“ obořil se na dceru, sotva sáně projely branou.

„Byli jsme v Nové hospodě,“ oznámila mu Kateřina nevzrušeným hlasem. Už dávno pochopila, že otec se bude vztekat vždycky, když se nevrátí domů za světla, a nedělala si s tím těžkou hlavu.

„Nejraději bych tě přehnul přes koleno a nařezal ti na holou,“ ječel a vůbec nedbal na to, že ze saní právě vystupoval také podkoní Matěj. „Běž se honem převléci! Máme návštěvu,“ dodal vladyka tentokrát už smířlivěji. V duchu doufal, že mezi jeho dcerou a tím uhrovitým Matějem nic nebylo a není, i když si v tomto ohledu nemohl být jist. Ptát se však nechtěl. Vynadat jí před ostatními za pozdní příjezd bylo však něco jiného. Měl prostě strach o svou jedinou ratolest a své rodičovské povinnosti zvládal stále hůř a hůř. Utěšovalo ho jedině to, že dcera byla vlastně divokým klukem, jen tak se něčeho nepolekala a uměla si poradit. Vždyť teď zvečera se na cestě mohlo stát cokoliv. Mohli ji napadnout hladoví vlci nebo také lapkové, potulní rybníkáři, tuláci a vůbec všelijaká chamraď, které bylo v kraji dost a dost, třebaže se jak Rožmberkovi lidé, tak královská hotovost snažili udržet v jižních Čechách pořádek. Ale mnozí darebáci si po husitských válkách a dlouhé době bez krále navykli na přílišnou volnost a snadné zbohatnutí na cizí účet. Slabá, křehká dívka mohla být pro ně vítanou kořistí. Naštěstí nebyla Kateřina ani slabá, ani křehká a uměla mečem nebo i pěstí udeřit jako správný chlap.

„Koho k nám zase čerti přinesli?“ zeptala se Kuneše dcera.

„Dávej si pozor na jazyk!“ napomenul ji otec. Je nejen neposlušná, ale i prostořeká. Potřásl svou šedou hlavou a už si ani netroufal Kateřině připomenout, že by se měla převléci. A tak vpadla do síně v odřeném koženém kabátci a mužských nohavicích jako nějaký chlapík od koní. Před krbem stál nakrátko ostříhaný muž v bohatě zdobeném plášti s rozšířenými rukávy a v prstech svíral číši ze zeleného lesního skla. Jeho tvář byla dívce povědomá, přesto se zarazila a podezíravě se na něho podívala.

„Kateřino, jistě znáš pana Václava Vláška z Miloňovic, purkrabího na hradě Helfenburku.“

Ušklíbla se a udělala nacvičené pukrle, které vzhledem k jejímu spíše mužskému oděvu vypadalo poněkud komicky.

„Rád vás vidím, panno Kateřino,“ zaskřehotal zjevně nastydlý purkrabí.

„Pozdrav vás Bůh,“ zamumlala v odpověď a v duchu si říkala: Co ten stařec tady chce? Odpovědi se kupodivu dočkala hned vzápětí a dlužno dodat, že ji ale vůbec nepotěšila.

„Jak víte, pane Kuneši a panno Kateřino, v létě jsem ovdověl. Moje nebožka Uršula mi byla dobrou ženou, ale nemalé povinnosti rožmberského purkrabího mě nutí hledat si za ni náhradu. Vždycky jste se mi, panno Kateřino, líbila…“

To snad ne! Zvolala dívka v duchu, navenek však zachovala klid. Bezděky se dotkla prstýnku od Břeňka Malovce a ten dotek ji uklidnil. Kdo ví, co ještě z Václava Vláška vypadne?! Aby zakryla své rozhořčení, koketně se na purkrabího usmála a lehce mu zahrozila prstem se slovy:

„Vy lichotníku! To jen tak říkáte…“

„Kdepak, přijel jsem k vám na Voračov v tuze vážné záležitosti. Chtěl bych požádat vašeho pana otce o vaši ruku a vás se zeptat, jestli byste mne chtěla…“

Tááák a bylo to venku! Kateřině se nahrnula krev do hlavy a úpěnlivě pohlédla na Kuneše. Copak ji otec v tom jen tak nechá?

Napřed ji za jejími zády dával dohromady s panem Břeňkem, a když ten musel odjet do té Tramtárie nebo kam, klidně by ji strčil do náruče tomu uslintanému Vláškovi.

„Tati,“ vyhrkla, „ale já jsem přece zadaná. Pan Břeněk mi už dal prstýnek.“ Na důkaz svých slov zvedla levou ruku a oběma mužům ukázala zlatý kroužek s červeným kamínkem na prsteníku.

„Milá panno Kateřino,“ začal opatrně purkrabí Vlášek. „Z turecké země přišly poplašné zvěsti. Sultánovo vojsko znovu vytáhlo do boje a obsadilo Sedmihradsko. O královském poselstvu vedeném urozeným panem Břeňkem Malovcem z Malovic nejsou žádné určitější zprávy. Patrně se dostalo do zajetí, a kdoví jak se odtamtud podruhé dostane.“

„To snad ne!“ vzkřikla Kateřina a bodlo ji u srdce.

„Pan purkrabí se nechce ženit hned, milá dcero,“ uklidňoval ji její otec. „Je připraven čekat do té doby, než budeme mít jasnější zprávy o osudu pana Břeňka.“

„Ale dali jsme mu své slovo a on dal slovo mně!“ namítla dívka zvýšeným hlasem. Všechno se s ní zatočilo a měla dojem, že upadne na podlahu.

„Milá panno, jak řekl váš otec, jsem připraven čekat, ale mám o vás vážný zájem.“

„Jste přece katolík a já přijímám pod obojí…,“ chytla se Kateřina jako posledního stébla rozdílu v náboženském vyznání.

„Oba jsme křesťané. A já, stejně jako můj pán Jan z Rožmberka, jsme straníci krále Jiřího, který je oddaný kališník…“ Vlášek přitom upřel na Kateřinu zkoumavý pohled svých šedých očí.

Takový dědek, napadlo nešťastnici. Má obličej protkaný vráskami a plný skvrn po neštovicích a k tomu dočista šedivé vousy. A ona snila o krásném rytíři! Doufala, že se stane zázrak, že se otevřou dveře, a pokud se v nich neobjeví ten krásný vysněný rytíř, objeví se v nich alespoň pan Břeněk. Ať si má začínající pleš, alespoň nemá tak hluboké vrásky a skvrny po neštovicích. Ale dveře se neotevřely, zázrak se nestal a Kateřina, ta otrlá dívka, které pro zálibu v chlapských hrách přezdívají Rytířka, se rozplakala.

„Je toho na ni moc,“ omlouval ji Kuneš z Voračova.

„Chápu,“ pokývl soucitně purkrabí.

Víc už Kateřina neslyšela a beze slova rozloučení vyběhla ze síně.

Půlnoční odjezd

Václav Vlášek z Miloňovic přijížděl na Voračov stále častěji, ale nijak se přitom Kateřině nevnucoval. Pouze jí přinášel drobné dárky a v duchu se těšil z její radosti. Ani vladyka Kuneš nezaváděl řeči na případný sňatek, zdálo se, jako by se tomuto tématu vyhýbal. A co pan Břeněk? Kdo ví, kde mu byl konec! Zatímco o poselství Lva z Rožmitálu do zemí západní Evropy se čas od času mezi urozenými muži hovořilo velmi podrobně, o Malovcovi nikdo nevěděl nic určitějšího. Takřka to vypadalo, jako by se tam kdesi cestou propadl do země. Jisté bylo, že na jižních hranicích Uher se opět válčilo a král Matyáš musel zapomenout na křížovou výpravu proti českým kacířům, protože na něj nebezpečně dotíraly turecké šiky. Mohlo za takových okolností projít až do Cařihradu poselstvo vedené panem Břeňkem? Mohly mu nějak pomoci průvodní listy krále Jiřího a císaře Fridricha?

Onehdy zase přijel na voračovskou tvrz purkrabí Vlášek a svěřoval se Kateřininu otci, že si český panovník zřejmě už nic neslibuje od nějakých jednání s osmanským sultánem Mehmedem II. Prý na ně ani nepomýšlí a docela je vypustil z hlavy. Vláškovi to řekl sám Jan z Rožmberka, který má jistě z panovnického dvora ty nejlepší informace. Znamená to snad, že diplomatická mise Břeňka Malovce z Malovic byla odepsána, že král nad svým zplnomocněným ministrem zlomil hůl? Kdyby si tak Kateřina mohla promluvit s Janem Palečkem ze Stráže… Ten chytrý šašek, který je nejlepším přítelem Jiřího z Poděbrad, jistě ví víc. Možná že kdyby mělo záležet jen na šťastném návratu pana Břeňka, vladycká dcera by se tak netrápila. Malovce z Malovic jí přece chtěli vnutit proti její vůli. Jenže potíž byla v tom, že pokud se pan Břeněk nevrátí, otec bude trvat na tom, aby se provdala za toho hnusného purkrabího, dědka úlisného a opelichaného, jak mu, samozřejmě jen v duchu, říkala.

Přešla zima, vypuklo jaro, celý kraj ožil jako znovuzrozený, rozkvetly louky a skřivani jásali pod modrou klenbou oblohy, jen Kateřina chodila jako boží umučení a nic ji netěšilo. Někdy po Velikonocích udeřil blesk z čistého nebe.

„Pokud se do konce léta nevrátí pan Břeněk, vystrojím ti veselku s panem purkrabím,“ nechal se zcela znenadání slyšet vladyka Kuneš.

„To snad ne!“ vzkřikla Kateřina a zacpala si uši rukama, jako by ji právě to mělo zachránit před nechtěným nápadníkem.

„Pan purkrabí o tobě stále s obdivem mluví. Je to urozený a čestný muž s dobrým postavením. Onehdy mi vyprávěl, že ho vladař Jan z Rožmberka asi jmenuje regentem celého panství. O takovém postavení se ti může jen zdát.“

„I kdyby byl králem, já ho nechci!“ prohlásila Rytířka rozhodně a vyběhla z komnaty.

„Však ty přijdeš k rozumu,“ řekl si polohlasně její otec a dál se celou záležitostí nezabýval. Zato Kateřina měla neradostných vyhlídek plnou hlavu. Než si vzít toho úlisného a opelichaného dědka, to se raději utopí. Chodila po hrázi Voračovského rybníka, dívala se na hladinu a přemýšlela, jak by si měla uvázat kámen na krk, aby zůstala u dna a nevyplavala. Potom bude její otec litovat, ale už bude pozdě. Jenže sáhnout si na život je přece hřích, život je Boží dar, byť přináší nejednu hořkost, nejedno trápení a zklamání. Na hladině se zrcadlila bílá oblaka plynoucí po blankytně modré obloze, ale Kateřina je nevnímala. Byla sama se svými obavami a bolestmi.

„Co je ti? Co tě trápí?“ ozval se za jejími zády Matějův hlas.

„Hleď si svého, stejně mi nepomůžeš,“ odbyla ho popuzeně a ani se po něm neohlédla.

„Co můžeš vědět? Chtějí tě vdát za toho purkrabího, viď?“

„No, chtějí.“ Nebylo jí do řeči, ani s kamarádem Matějem neměla chuť si povídat.

„Raději bys chtěla toho Malovce?“

„Hmmm.“

„Tak se vydej do Prahy za tím královským šaškem. Ten bude určitě vědět, co je s panem Malovcem,“ nadhodil mladík první nápad, který mu vytanul na mysli.

Kateřina chvíli mlčela a usilovně přemýšlela. Matějova úvaha jí vůbec nepřipadala špatná. Vždyť kdo jiný než přítel pana Břeňka a zároveň Jeho Milosti krále by mohl něco vědět o osudu poselství k tureckému sultánovi. Musí si s ním promluvit. Čím více o tom dumala, tím více nabývala přesvědčení, že Jan Paleček bude mít o panu Malovcovi určitější zprávy a snad jí i dokáže pomoci. Ale jak se k němu dostane? Jistě bude někde nablízku král, šaškové přece panovníky doprovázejí. A Jeho Milost sídlí v Praze, prý ne na královském hradě, ale v Královském dvoře u brány proti svatému Ambroži. Alespoň to tak slyšela. Třebaže sama v Praze nikdy nebyla, spoléhala na to, že jí jistě každý poradí, kde sídlí král a jeho šašek. Ale více ji trápila jiná záležitost. Jak jen to má nastrojit, aby ji otec pustil do hlavního města království? Otočila se k Matějovi a svěřila se mu se svými obavami nahlas. Podkoní se v odpověď rozesmál:

„To je jednoduché. Hlavně se nesmíš otce ptát. Prostě se seber a jeď do Prahy. Za necelé dva dny jízdy budeš na místě.“

„Ale otec mě bude hledat,“ namítla dívka.

„Napíšeš mu vzkaz…“

„Vidíš, to by šlo,“ zajásala Kateřina. „Napíšu mu, že se jedu pana Jana Palečka zeptat, co je s panem Břeňkem z Malovic. Vzkaz mu nechám ležet na stole a tajně zmizím. Ale nemohu se do Prahy vydat sama. Nechceš jet se mnou?“

Podkoní pokrčil rameny: „Když s tebou odjedu, tvůj otec mě vyhodí a přijdu o práci.“

„Neboj. Já bych se za tebe přimluvila. Vždyť by to bylo v zájmu dobré věci.“

„Stejně…“ ošíval se Matěj.

„To jsi kamarád? Ty bys mě nechal jet samotnou?“

„To tedy ne,“ honem se pochlapil podkoní. Teprve teď si uvědomil, do jaké bláhovosti by svou kamarádku hnal. Musí stát po jejím boku, ať se děje cokoliv. Od toho je přece chlap!

„Dobrá,“ pokývla hlavou Kateřina a honem dodala: „Tak se ještě dnes večer tajně sbalíme a vyrazíme.“

„Už dneska?“

„To mám čekat do konce léta, až mne otec nacpe tomu plesnivému dědkovi?“

„Jak chceš,“ přikývl Matěj. „O půlnoci na tebe budu čekat tady na hrázi rybníka s tou hnědou kobylkou. Snad ji tvůj otec může pár dní postrádat.“

„A nezapomeň si vzít meč,“ připomněla mu Kateřina.

„Neboj. Tvůj rytíř se dostaví po zuby ozbrojen. Co řekneš stráži na bráně?“

„To nech na mně,“ ušklíbla se dívka.

Sama si však příliš jistá nebyla. Přemýšlela o vhodné výmluvě, kterou by vysvětlila, proč musí s Bělákem v noci ven z tvrze. Nakonec to bylo snazší, než si myslela. Prostě si odemkla postranní branku a zase ji za sebou zamkla. Myslela na to, co řekne vladyka, až najde v síni kus starého pergamenu s naškrábaným vzkazem:

„Jedu do Prahy za panem Palečkem, aby mi řekl, kdy se vrátí pan Břeněk. Kateřina.“ Žádné „líbá“, žádné „tvá“, nic takového, žádná sentimentalita. Otec se musí chytit za nos a poznat, že je dospělá a chce si o svých záležitostech rozhodovat sama. V té chvíli netušila, že je to na hodně dlouhou dobu poslední vzkaz, který Kunešovi z Voračova zanechává.

Až ze vzdálené věže vodňanského kostela Nanebevzetí Panny Marie se sem neslo odbíjení půlnoci, když stanula na hrázi Voračovského rybníka a držela přitom za uzdu Běláka. „Je tu někdo?“ zašeptala do tmy a srdce jí vzrušeně tlouklo. Odpovědí však bylo jen skřehotání žab a pak ve vodě cosi šplouchlo. Na chvíli ji napadlo, zda udělala dobře, když se takhle nečekaně rozhodla odjet. Pak však uslyšela zařehtat koně a o kus dál zpod mohutné vrby se ozval Matějův tichý hlas: „Tady jsem.“

Až příliš rozradostněně mu vyběhla vstříc a celá šťastná ho objala a vděčně políbila na rty. Hned jí chtěl polibek vrátit, ale ona se mu obratně vyvinula z náruče, vrátila se ke svému Bělákovi, hbitě se vyhoupla do sedla a polohlasně přikázala: „Na koně! Vyrazíme! Žádné zdržování.“ Rázem zapomněla na původní strach a opět to byla rozhodná a energická dívka, která je zvyklá poroučet a hned tak něco ji nezaskočí.

Podkoní ji poslechl, ale na rozdíl od ní si začal dělat starosti, jak tohle dobrodružství dopadne. Seděl na hřbetě vypůjčené kobylky a hlavou se mu honily černé myšlenky. Není to od Katky příliš velká lehkomyslnost? Vždyť ani neví, kde budou spát a kde v Praze najdou toho Jana Palečka. A jestlipak má dost peněz na cestu? Vždyť on sám měl svůj váček zpola prázdný. Těch pár ušetřených grošíků mu nevystačí ani na jediný nocleh v hostinci. Ach, proč jen souhlasil s jejím bláznivým nápadem? Proč se do toho zapletl? Kateřina už mezitím získala náskok asi pěti koňských délek a hnala Běláka směrem k Písku. Nu, co se dá dělat, musí za ní. Přece v tom tu bláznivou holku nenechá!