Jan Bauer

SMRT PODLE HVĚZD

Mordy v časech císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8545-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8546-4 (mobi)

Prolog

Lukáš Trobl z Květnice se po studiích na univerzitě v Heidelbergu vrátil do Prahy, sídla římského císaře Rudolfa II. Doufal, že ho u sebe zaměstná jeho strýc Maxmilián Trobl, který zastával důležitý úřad dvorního rady zemského soudu. Ale ještě než se ke strýci dostal, zapletl se do rvačky a následně byl neprávem obviněn z vraždy vlašského alchymisty Alessandra Bellarminiho. Z vězení se sice po strýcově zásahu dostal, ale jen za podmínky, že se mu podaří najít skutečného vraha. Lukáš ve svém pátrání, při němž mu vydatně pomáhala půvabná šenkýřka Tereza z krčmy U Krále brabantského, uspěl a našel a usvědčil skutečného pachatele. Díky tomu se stal písařem zemského soudu s pověřením pro zvláštní úkoly. Mezi ně patřilo i vyšetřování závažných hrdelních zločinů.

I

Ta mrtvola nevypadala vůbec pěkně. Tedy jestli nějaká mrtvola pěkně vypadá. Ale tahle byla zvlášť nechutná. Městský biřic Vojtíšek se při pouhém pohledu na ni málem pozvracel, a to je co říci – Vojtíšek, řečený též Kudla, byl za deset let služby na nějaké ty nechutnosti zvyklý. Od té doby, co Jeho císařské Veličenstvo přesídlilo z Vídně na Pražský hrad, děly se v městech pražských všelijaké hnusoty. Přítomnost císařského dvora sem přitahovala nejen kupce a kramáře, alchymisty a astrology, malíře a sochaře, ale také nejrůznější blázny, magory, šizuňky, mordýře, lapky, zlodějíčky a s nimi spřízněné zvrácené duše, co se neštítily ničeho. Ale tenhle chlapík, který před ním ležel na Kamenném mostě, spojujícím Staré a Menší Město pražské, vypadal zvláště odporně. Někdo si totiž dal tu práci, že mu nejen podřízl krk, ale také mu rozpáral břicho. Teď z něho trčela páchnoucí střeva, a kdyby kolem nebylo tolik zvědavých čumilů, Vojtíšek Kudla by se naklonil přes zábradlí mostu a poslal do Vltavy celou svou snídani a možná přidal i něco ze včerejší střídmé večeře. Jenže před tolika lidmi, co se sem nahrnuli a nyní poulili zraky na to nadělení na mostě, si jaksi v zájmu prestiže svého postavení strážce spravedlnosti netroufal.

A tak jen polknul, snažil se dívat jinam a po chvilce se obrátil ke kupícímu se davu s hlasitými slovy:

„Lidičky, to není žádné pokoukání pro vás. Vyzývám vás, abyste se urychleně rozešli.“

Někdo biřice poslechl, ale většina setrvávala na svých místech. Vždyť takhle dorasovaná mrtvola se nevidí každý den. To si přece není možné nechat ujít. O takovém pokoukání si budou povídat až do konce svých hříšných životů. A biřic byl jen jeden. Kdyby jich tak bylo víc, přece jen hrozilo nebezpečí, že by nežádoucí zvědavci mohli dojít k nějaké úhoně, dostat třeba ratištěm halapartny přes hlavu nebo přes zadek, ale proti jednomu měli přesilu, a tak se příliš nesnažili úřední výzvy poslechnout.

Vojtíška to samozřejmě zneklidnilo. Kdyby tu nebyl sám, mohl by se klidně vydat pro rychtáře, ale takhle mu nezbylo než setrvat na místě a v duchu dumat, kde se tady ta mrtvola vlastně vzala. Vždyť obě mostní brány byly bezpečně zavřené, a pokud se chtěl někdo za noci vydat ze Starého Města do Menšího Města nebo opačným směrem, musel probudit některého z převozníků a uprosit ho, aby se navzdory tmě s ním vydal přes řeku. Obvykle mívali takoví problém opilci, co se zapomněli v některé staroměstské krčmě a bydleli na druhé straně řeky. Samozřejmě i v některém z hostinců Menšího Města se občas zdržel někdo ze staroměstských nebo i novoměstských obyvatel. Ne že by blízko domova neměli útulnou putyku, ale stačilo, aby se rozkřiklo, že ta nová šenkýřka tam a tam má tuze pěkné poprsí a příliš si ho nezakrývá, a štamgasti ochotně riskovali třeba to, že budou muset v noci budit, přemlouvat a přeplácet převozníka.

Vojtíšek konečně silou vůle přemohl svůj neklidný žaludek a sklonil se nad mrtvolou. Ani ne tak proto, aby zjistil, kdože je ten brutálně zabitý, ale spíše chtěl před shlukem zvědavců předvést, jak se provádí vyšetřování vraždy. Byl přece konečně městský biřic a Kamenný most spadal pod pravomoc Starého Města pražského. Snažil se přitom nedívat na jeho rozpárané břicho a vyhřezlá střeva. Usoudil, že mrtvý chlapík podle kabátce z černého sametu a bílého, nyní krví potřísněného okruží u krku patřil mezi takříkajíc lepší lidi. Možná to byl dokonce šlechtic, nebo alespoň bohatý měšťan. Nějaký chudák by si přece nemohl dovolit černý samet. Teď ještě zjistit, kdo to asi je, respektive v jeho případě – kdo to byl. Vojtíšek to sice mohl nechat na rychtáři, ale shluk zvědavců, kterých spíše přibývalo a nijak nereagovali na jeho gesta vyzývající je k rozchodu, ho nutil, aby se před nimi trochu předvedl. Nehledě na to, že staroměstský rychtář Tomáš Habenštrajt jistě jeho iniciativu ocení. A možná nezůstane jen u slov uznání a do Vojtíškova váčku přibude i nějaká ta stříbrná mince.

A tak se biřic ještě více sklonil, byť si musel zakrýt nos – vnitřnosti mrtvého přímo nesnesitelně páchly – a jeho zrak padl na růžek silného našedlého papíru, vyčnívajícího ze zpola rozepnutého a v dolní části rozervaného kabátce. Vojtíška hned napadlo, že ten, kdo tohoto muže tak ohavným způsobem zmasakroval, zmíněný papír zřejmě záměrně nastražil. Už v minulosti se totiž setkal s podobnými případy. Namátkou si vzpomínal, že za kostelem svatého Ducha našli před časem mrtvolu jakéhosi otrhance, na kterého vrah položil papír se vzkazem: „To máš za to!“. Ukázalo se, že otrhanec byl falešným hráčem, který podváděl v kartách a pekaře Máru z Caletné ulice připravil v krčmě U Čtyř čertů o kopu peněz. Pekař, až do té doby spořádaný otec početné rodiny a poctivý řemeslník, to neunesl, v noci si na otrhance počíhal a připravil ho o život. A aby si ještě více ulevil, napsal to na ceduli, kterou na něj položil. Rychtáři Habenštrajtovi se pak sám přiznal a skončil na popravišti na Šibeničním vrchu pod Vítkovou horou. Pro Vojtíška to sice bylo trochu nepochopitelné, vždyť Mára byl vlastně v právu a ten falešný karbaník si smrt zasloužil, jenže spravedlnost je v tomto ohledu slepá, však ji také malíři zobrazují jako ženu se zavázanýma očima.

Také ten mrtvý na Kamenném mostě měl zřejmě v kabátě zastrčený podobný vzkaz. Pokud však Vojtíšek očekával, že vytáhle papír popsaný slovy „To máš za to!“, spletl se. Místo jednoduchého a jadrného vzkazu uviděl pečlivě nakreslený kruh s podivnými značkami, do něhož byl vkreslen další, menší kruh, a oba kruhy protínalo několik čar. Biřic z té kresby rozhodně nebyl nijak moudrý. Zvlášť když ji doprovázel text, který nebyl napsán ani v češtině, ani v němčině, ale v nějakém jiném, podivném jazyce. Vojtíšek usoudil, že by to mohla být latina, a vědom si svých služebních povinností, list opatrně uhladil, složil a vsunul do kapsy svého červeného kabátce, opatřeného městským erbem. Však to někdo chytřejší na radnici rozluští.

Ale to už přispěchali v doprovodu dalších dvou staroměstských biřiců hrobník od svatého Klimenta s jedním pomocníkem, mrtvého zakryli plachtou a položili na nosítka. „Tak už se konečně rozejděte, lidičky. Představení skončilo!“ zavelel Vojtíšek a zvědavci se před hrobníkem a jeho pomocníkem tentokrát poslušně rozestoupili a nechali je s nosítky projít.

„Víš, kdo je ten mrtvý?“ tiše se zeptal Vojtíška jeden z příchozích biřiců Johlín Mikulášů.

„To se dozvíme. Našel jsem papír, který měl u sebe.“ A Vojtíšek se sebevědomě poplácal po kapsáři, v němž měl onu záhadnou kresbu spolu s latinským vzkazem uloženou.

„Já jsem ho poznal,“ vítězoslavně se zazubil Johlín.

„Tak kdo je to tedy?“ zavrčel Vojtíšek, pobouřen tím, že jeho kolega ví víc než on.

„Přece ten vlašský bankéř Brentano, co půjčuje peníze samotnému císaři.“

„No to je nadělení,“ vylekal se Vojtíšek.

Giovanni Brentano, přezdívaný také kníže ze Starého Města, byl jedním z nejbohatších mužů v celé Praze a možná byl ještě bohatší než židovský primas Markus Mordechaj Maisel. Kdyby tak byl Brentano žid, možná by se ani nemuselo nic vyšetřovat, protože na židech vrchnosti příliš nesešlo, jenže to byl křesťan, navíc tuhý katolík, žádný luterán, a v takovém případě každá legrace končila. Sám císař, stejně jako otcové jezuité a jistě i papežský nuncius budou teď mermomocí chtít vidět jeho vraha co nejdříve na šibenici. Pro staroměstské biřice tak nastanou velmi těžké časy. A možná bude celý případ předán samotnému dvornímu radovi zemského soudu Maxmilánu Troblovi a ten je rozhodně nenechá odpočívat. Vojtíškovi se z toho zatmělo před očima a bezděčně se přežehnal křížem.

II

„Ty přece umíš latinsky, viď? Studoval jsi přece v Heidelbergu,“ připomněl svému synovci Lukáši Troblovi z Květnice jeho strýc, dvorní rada zemského soudu Království českého Maxmilián Trobl.

„Ano, urozený pane dvorní rado,“ odpověděl mu předpisově soudní písař s pověřením pro zvláštní úkoly, tedy jeho synovec, a dál se nevzrušeně hrbil nad pulpitem a kmital brkem po papíru. Ne že by byl tak pilný, opisování soudního protokolu bylo pro něho spíše mechanickou činností a obsah textu skoro nevnímal. Lukáš měl totiž plnou hlavu půvabné šenkýřky Terezy od Krále brabantského, krčmy v horní části Menšího Města na svahu přímo pod Pražským hradem, sídlem císařského dvora a také zemského soudu. Jejich vztah byl v poslední době jako na houpačce, chvíli k sobě lnuli neutuchající láskou, jindy se naopak častovali jedovatými výpady. Šenkýřka právě včera Lukáše odmrštila potupnými slovy: „Proč bych měla s tebou šukat, když si mne stejně nevezmeš. Nejsem žádná tvoje nevěstka.“ A to samozřejmě Lukáše tuze zamrzelo. Zamumlal sice, že ji má rád, ale popuzené děvče odseklo: „Za to si nic nekoupím. Podívej, milý Lukášku, ty jsi šlechtic a já obyčejná holka z hospody. Myslíš, že by ti rodiče dovolili, aby ses se mnou oženil? Jistě ti už domlouvají nějakou bohatou vdovu z nějakého mimořádně vznešeného rodu.“

„Žádnou vdovu si nevezmu. Já chci tebe,“ slabým a nepřesvědčivým hlasem namítl Lukáš.

„Tak to běž říci svému strýčkovi. Uvidíš, jak tě pan urozený dvorní rada požene svinským krokem, že se zastavíš až někde pod Vyšehradem.“

„To se tedy pleteš,“ nepříliš přesvědčivě se bránil Lukáš. Sám totiž dobře věděl, že Tereza má v podstatě pravdu. Nikdy si ji nebude moci vzít, společenská přehrada mezi nimi byla příliš vysoká. V nějaké kronice se sice dočetl, že kdysi se jeden český kníže oženil s obyčejnou vesničankou, pouhou pradlenou. Prý se jmenovala Božena a ten kníže Oldřich, ale možná to byla jenom pověst. Kdoví, jak to ve skutečnosti bylo! Kronikáři si toho někdy navymýšlejí, až hanba povídat. Vždyť šlechtici, a to i ti nižší, mezi něž rod Troblů z Květnice patřil, se s prostými děvčaty nikdy neženili, byť by byla sebekrásnější. Že Terezka krásná byla, to se muselo nechat. Jenže nebyla z urozené rodiny, a navíc se živila jako šenkýřka, což byla profese srovnávaná s lazebnicemi a nevěstkami, tedy děvčaty nevalné pověsti. Sama se sice jako nevěstka nechovala, měla svou hrdost a v posledním roce byl Lukáš jediným mužem, kterého si občas k sobě pozvala. Ale právě včera večer tomu tak nebylo. Soudní písař ke své velké lítosti neskončil s Terezkou na lůžku v její světničce nad hospodou, místo toho zcela sám, ač nerad, po posledním pivu opustil krčmu a temným večerem smutně kráčel vzhůru do Pražského hradu. V bráně se mu císařští vojáci náramně pošklebovali, protože o jeho vztahu s krásnou šenkýřkou si už cvrlikali i vrabci na střechách Menšího Města. Jen dvorní rada Maxmilián Trobl naštěstí nic netušil. „Tak jaké to bylo, pane písaři?“ povykovali císařští strážci. „Koukáme, že ti dneska nedala!“

„Dejte pokoj, chlapi,“ otráveně zamumlal Lukáš a vydal se k potemnělé budově zemského soudu.

Tohle se stalo včera a písař si při bezmyšlenkovitém opisování soudního protokolu umínil, že hned po práci se zase vydá ke Králi brabantskému a přesvědčí Terezu, tedy pokud s ním bude mluvit, o svých počestných úmyslech a o tom, že ji má tuze rád. S ženskými je trápení, vzdychal v duchu a vůbec nevnímal, co mu chce jeho strýc sdělit.

„Posloucháš mne vůbec?“ otázal se ho nakonec dvorní rada. „Můžeš toho opisování na chvíli nechat?“

„Jistě, strýčku.“ Lukáš tentokrát oslovil bratra svého otce zcela nepředpisově.

„Ráno našli na Kamenném mostě bankéře Brentana.“

„Hmmm,“ odvětil bez zájmu Lukáš.

„Někdo ho sprostě podřízl a ještě mu rozřezal břicho tak, že mu z něj vylezla střeva.“

Jindy by soudní písař, který získal pověst obratného a důvtipného vyšetřovatele, zahořel zájmem, ale myšlenky na Terezu ho natolik pohltily, že se radův popis ohavného mordu u něj nesetkal s předpokládaným zájmem. Řekl jen „aha“ a dál tupě zíral na svého strýce.

„Tebe nezajímá, kdo to mohl udělat?“

„Asi někdo, kdo Brentanovi dlužil peníze. Aby je nemusel vracet, počíhal si na něj a zabil ho.“

„Proč by to dělal na Kamenném mostě, kam se nikdo po setmění nedostane? Vždyť jsou po setmění obě brány zavřené. A proč by mu ještě navíc rozpáral břicho?“

Lukáš lhostejně pokrčil rameny, nedalo mu to však a sám položil strýci otázku: „Proč jste se mne, pane urozený dvorní rado, ptal, zda umím latinsky? Jakou to má souvislost s tím mrtvým vlašským bankéřem?“

„Protože staroměstští biřici objevili u mrtvého tenhle papír. Přinesl mi ho posel rychtáře Habenštrajta.“ A dvorní rada položil před Lukáše list s podivnou kresbou a latinským textem, který biřic Vojtíšek našel v Brentanově černém kabátci. Mladý Trobl si papír vzal, a aby strýce potěšil, zatvářil se, jako by ho kdovíjak zajímal. Ale pouhý pohled mu stačil, aby okamžitě změnil názor. Větší a v něm menší kruh protnuté několika přímkami nebyly totiž ničím jiným než horoskopem, zobrazovaly postavení planet v nějakém konkrétním časovém úseku, jak vzdělaný Lukáš okamžitě poznal. Teď už zbývalo zjistit, o který časový úsek se jedná. Horoskop se totiž mohl vztahovat jen k určitému datu. Bylo to snad datum Brentanova narození, nebo že by jeho smrti? Ale v tom případě by takový horoskop musel vypracovat vrah nebo nějaký astrolog na vrahovu objednávku. Lukášovi se to vůbec nelíbilo, vypadalo to celé náramně bláznivě.

„Myslíte, že ten horoskop má nějaký vztah k Brentanově smrti?“ zkoumavě se otázal svého strýčka. Ale dvorní rada se jen mazaně pousmál a pomalu pronesl:

„To musíš zjistit ty. Každopádně ho měl ten vlašský bankéř u sebe, když ho našli. A pohni s tím. Nezapomeň, že Brentano půjčoval značné částky peněz samotnému císaři, a ten bude mít jistě velký zájem na rozluštění celého případu a dopadení vraha.“

Lukáš se zamyslel. Napadlo ho, že by se měl s tím horoskopem vydat za univerzitním profesorem mistrem Tadeášem Hájkem z Hájku, který byl nejen císařským lékařem, ale i proslulým astronomem a astrologem. Poznali se spolu, když Lukáš pátral po vrahovi alchymisty Bellarminiho, a pamatoval si ho nejen jako náramně učeného, ale také přívětivého a ochotného muže. Snad mu pomůže i tentokrát. A cestou k němu na Staré Město se zastaví u Krále brabantského za Terezou, aby zjistil, jak na tom s ní je. Třeba už od včerejška na něj změnila názor a bude ho zase chtít přivinout do náruče. Ženské myšlení se někdy mění jak aprílové počasí a soudní písař doufal, že dnes se už pro něj vyčasilo.

III

Lukáš vstoupil do hlučících prostor krčmy U Krále brabantského, kde se ten podvečer shromáždila snad polovina mužských obyvatel Menšího Města pražského a vzájemně se překřikovala. Všichni se náramně zajímali o smrt vlašského bankéře, byť většinou ani nevěděli, jak se správně jmenoval. Zato jeden druhému vypravovali fantastické historky o tom, proč vlastně k vraždě došlo. Všechny trumfnul švec Marek Pabouček, který vážně tvrdil, že bankéře zabili jezuité, protože jim odmítl půjčit na stavbu nové jezuitské koleje u kostela svatého Klimenta. „Jezuité jsou mimořádně přísným řádem a trestají každou sebemenší neposlušnost a protivení se Bohu,“ tvrdil Pabouček. „Když jim ten Vlach odmítl půjčit peníze, byl to z jejich pohledu strašný hřích, který museli sami potrestat. Slyšel jsem, že prý tomu lichváři rozřezali břicho. To je zřetelný doklad, že tím chtěli poukázat na jeho nekřesťanské bohatství. Kdepak, lidičky, dejte na mě. Ten mord spáchali jezuité!“

Kdosi Paboučka okřikl s tím, aby si raději hleděl šití bot a neplácal nesmysly. Ale švec se jen tak nedal a rozkřičel se na celý lokál, že ví všechno nejlépe. Prý, když sedí na verpánku, má čas si všechno pořádně promyslet.

„Pak taky tvé boty podle toho vypadají. Za pár měsíců chození v nich se úplně rozpadnou,“ ozval se kameník Herbert Sontag od Stříbrného kola.

Lukáš se nad těmi řečmi musel jen usmát a protlačil se kolem stolů až k Tereze, která roznášela korbele s pivem. Očekával spíše rozpačité přijetí a nevrlé pozdravení, ale k jeho překvapení šenkýřka nechala korbele stát na stole s tím, ať si je žízniví štamgasti rozeberou sami, a vrhla se soudnímu písaři do náručí. Radostným překvapením se trochu zakoktal, chtěl jí něco milého říci, ale Tereza mu vůbec nedovolila promluvit a vyhrkla: „To jsem tak ráda, že tě vidím. Dějí se hrozné věci. Musíš mi pomoci.“

„Copak se stalo, Terezko?“ dostal se konečně Lukáš ke slovu.

„Někdo zabil Rosálii!“

„Jakou Rosálii?“ nechápavě se otázal soudní písař. To by mu tak ještě scházelo, kdyby k zavražděnému vlašskému bankéři přibyla nějaká Terezčina kamarádka.

„Určitě jsi ji znal. Šlapala chodník, byla to dorota, ale jinak hodná holka.“

Lukáš by už byl řekl, že nevěstky bývají zpravidla hodné holky, jinak by nemohly dělat svou profesi, tedy podržet každému, kdo má chuť a je ochoten jim zaplatit. Naštěstí neříkal nic a nechal se notně vyděšenou šenkýřkou odvléci z lokálu do kuchyně. Narazili spolu na hostinského Floriána Chrousta, který se sice zatvářil na svou zaměstnankyni náramně přísně, ale když spatřil písaře zemského soudu, tedy muže z jeho pohledu nadmíru důležitého, hned se jeho tvář rozjasnila zdvořilým úsměvem.

„Nezlobte se, musím tady panu Troblovi vypovědět o tom hrozném mordu. Vždyť se teď budu bát vyjít na ulici,“ honem se omlouvala Tereza.

Chroust jen shovívavě mávnul rukou a velkoryse prohodil: „Ale mluv jen stručně. Hosté čekají na pivo. Zatím za tebe mohu zaskočit.“

„Bůh vám to oplať, pane hostinský!“

„No jo,“ odvětil majitel krčmy a raději spolkl to, co chtěl říci. Tedy, že kdyby měl čekat, až mu Všemohoucí všechno oplatí, dočkal by se leda v hrobě. O písaři věděl, že je zřejmě luterán, a ti jsou na nevhodné narážky na Hospodina náramně přísní. A tak raději bez dalších slov nechal Lukáše a Terezu o samotě.

„Povíš mi něco o té tvé kamarádce?“

„Rosálii?“ opáčila šenkýřka. „Dovol, to nebyla moje kamarádka. Já nejsem žádná kurva jako ona.“

„Já vím, že nejsi,“ chlácholil ji Lukáš. „Ostatně to bych s tebou ani nebyl. Ale pověz, oč vlastně jde? Kdo tu Rosálii zabil?“

„To bys měl přece zjistit ty. Já se teď bojím vyjít ven. Co když mne někdo také zamorduje?“

„Proč by tě mordoval?“

„Protože ten mordýř má teď vysazeno na všecky mladé holky. Říkala to stará Břicháčková.“

„Co to zase pleteš? Neznám žádnou Břicháčkovou.“

„Amálie Břicháčková je přece porodní bába, odrodila snad půlku Menšího Města, a ne-li půlku, tak čtvrtinu určitě. Nikdo neví, kolik jí je, dokonce ani ona sama, ale umí bylinkami a kořínky léčit všechny neduhy, zaříkávat duchy a předpovídat počasí.“

„Tomu tak věřím,“ pochybovačně prohlásil Lukáš.

„Věř, nebo nevěř, ale Břicháčková to vyčetla z té kresby, kterou mrtvé Rosálii vrah vyškrábal do kůže na zádech.“

„Jaká kresba?“

„Byly to takové divné kruhy.“

Soudní písař zbystřil. Rychle mu došlo, že by mohlo jít o podobnou kresbu, jakou kdosi zanechal na papíru zastrčeném do kabátce mrtvého bankéře Brentana.

„Mohl bych tu mrtvou vidět?“

„To asi těžko,“ ušklíbla se Tereza. „Včera ji pochovali na hřbitově u svatého Tomáše.“

„Proč jsi mi tedy o té mrtvé Rosálii neřekla dřív? Včera jsme spolu přece mluvili.“

„Protože mi o tom mordu řekla stará Břicháčková teprve dneska.“

„A ty se ode dneška bojíš?“ zkoumavě se na Terezu podíval Lukáš.

„No… bojím. Jinak bych o tom s tebou nemluvila.“

„Jestli máš pravdu s tou vyrytou kresbou na zádech té šlapky, pak bude nutné otevřít její hrob. Musím tu kresbu vidět!“

„Otevírat hrob? Rušit spánek mrtvé? To je přece hřích.“

„Na takové věci se teď nemohu ohlížet. Podívej,“ a Lukáš vyňal zpoza kabátce složený papír, který biřic Vojtíšek našel u bankéře Brentana, a rozložil ho na kuchyňském stole.

„Co to je?“ podivila se Tereza.

„Zřejmě horoskop. Vrah ho zanechal pod kabátcem jednoho zabitého Vlacha.“

„Toho, o kterém se v naší hospodě od rána mluví?“

„Ano, toho. Horoskop ukazuje postavení planet a hvězd v určitém okamžiku a podle astrologů se z něho dá vyčíst budoucnost. Abys tomu rozuměla, když se narodíš třeba ve znamení souhvězdí Skopce pod vlivem planety Mars, nečeká tě v životě asi nic moc dobrého. Možná, že to říkám špatně, nejsem hvězdopravec, ale patrně tak nějak to je. To znamená, pokud má ta tvá mrtvá kamarádka…“

„Opakuji ti, že Rosálie nebyla moje kamarádka…“

„No tak dobře,“ uklidňoval ji Lukáš. „Jestli tedy ta Rosálie měla do zad vyškrábán podobný horoskop, jaký někdo podstrčil tomu bohatému Vlachovi, je tady zjevná souvislost. Někdo morduje lidi podle hvězd. Tu Rosálii prostě zahrabali do země, aniž se někdo zajímal o to, kdo ji zabil, protože šlo o obyčejnou couru. Víš, spousta mordů se nikdy nevyšetří jen kvůli tomu, že jejich oběti rychtář, soud, prostě vrchnost nepovažují za důležité. O obyčejného člověka míň, nebo víc, co na tom sejde? Ale ten Vlach důležitý byl, vždyť půjčoval peníze samotnému císaři, a tak já teď musím co nejrychleji vyšetřit, kdo ho vlastně zabil. A právě ten horoskop může být vodítkem v pátrání. Kdybych se mohl podívat na záda té holky, respektive na to, co na nich má vyškrábáno, pomohlo by mi to najít souvislost se dvěma mordy. Ten vrah si to zřejmě na Rosálii vyzkoušel a teď se jeho další obětí stal bankéř Brentano.“

„Napřed nevěstka a teď bankéř? Není to divné?“ zapochybovala Tereza.

„Jsi chytrá hlavička,“ pochválil ji Lukáš. „Uvažuješ správně. Divné to je a já musím zjistit proč.“

„Jak to uděláš?“

„Teď mám namířeno za mistrem Tadeášem Hájkem z Hájku, náramně učeným mužem, který je císařským lékařem a také hvězdářem a hvězdopravcem. Chci mu ukázat ten horoskop, co se našel u Brentana. Podle toho, co mi řekne, budu pak muset požádat o exhumaci těla té nešťastné děvky.“

„Co je to exhumace?“ nechápavě se otázala Tereza.

„Vyzvednutí z hrobu. A teď se vrať do lokálu a roznášej dál pivo. Já musím za mistrem Hájkem. Ještě se tady za tebou stavím.“

„To se tedy určitě zastav. Moc se bojím, že si ten hvězdářský mordýř někde na mne počíhá.“ S tím šenkýřka vlepila Lukášovi pusu na tvář a vklouzla do lokálu. Soudní písař jí to chtěl oplatit, tentokrát na ústa, ale před tolika štamgasty se styděl a tak jen zamával, opustil krčmu a vydal se klesající ulicí k tržišti a dál kolem Saského dvora ke Kamennému mostu.

IV

Už se notně zešeřilo, když se Lukáš Trobl z Květnice ocitl před domem U Zlatého koníčka na Ovocném trhu, kde bydlel profesor pražské univerzity, mistr Tadeáš Hájek z Hájku. S myšlenkou, že už se zpátky na druhou stranu Vltavy nedostane a bude muset přespat u svého strýce Maxmiliána Trobla z Květnice, několikrát zatáhl za táhlo zvonku a ozvalo se hlasité vyzvánění. Slyšel, jak se rozléhá celým domem, ale dlouho se nic nedělo. Zkusil tedy táhlo znovu a kupodivu vzápětí se před ním rozevřely jednokřídlé dveře, které byly součástí vyřezávaných a bohatě zdobených vrat, a objevil se zamračený černovlasý a černovousý chlapík, oblečený po způsobu řeholníků v až na paty dlouhém šedém hábitu. V ruce držel hořící louč, kterou si svítil na Lukáše, a nevrlým skřípavým hlasem se bez předchozího pozdravení otázal: „Co chcete?“

„Jsem písařem zemského soudu a jmenuji se Lukáš Trobl z Květnice. Rád bych hovořil s učeným mistrem Tadeášem Hájkem z Hájku,“ pronesl příchozí co nejuctivěji.

„Mistr Hájek nemá čas. Bádá…,“ chlapík v šedém hábitu nestačil doříci, o čemže slovutný lékař a astronom bádá, protože se za jeho zády ozval sám pán domu:

„Co si to vymýšlíš, Kristiáne? A vy, mladý pane Troble, nestůjte na prahu a pojďte dál. Pro synovce dvorního rady zemského soudu jsou mé dveře vždycky otevřeny. Tak se neupejpejte a povězte, copak mi nesete?“

„Jste velice laskavý, ctihodný pane magistře, už jsem se bál, že mě váš sluha pošle ke všem čertům,“ neodpustil si Lukáš rýpnutí na účet černého chlapíka.

„Ach, promiňte,“ omlouval se učenec, „měl jsem vás dva hned představit. Kristián Severin z Ptačí hory není můj sluha, ale astronom a astrolog, kterého jsem přizval ke spolupráci. Na pravidelné pozorování planet a výpočty jejich drah po nebeské klenbě jeden člověk nestačí.“

Lukáš se směrem k černému chlapíkovi mírně uklonil. Ale ten se od něj jen jakoby znechuceně odvrátil. Mohla to být náhoda, ale také to mohl být záměr. Soudní písař se už natolik vyznal ve společnosti učenců, kteří se odevšad sjížděli do císařské Prahy a připomínali vosy slétávající se na oblíbenou pochoutku turecký med, že dobře věděl o jejich někdy hodně podivných povahách. Ostatně nebyly mezi nimi jen ryzí, vědám oddaní učenci a badatelé, ale také všelijací šarlatáni, blouznivci a podvodníci. A právě věhlasného mistra Tadeáše Hájka z Hájku, císařského lékaře a také všestranného vědce, pověřil Rudolf II., aby přezkušoval jejich schopnosti a určoval, který z nich si zaslouží císařskou přízeň a podporu. Upřímně řečeno, bylo to postavení nelehké a Tadeáš Hájek se ho snažil zhostit s co největší odpovědností. Samozřejmě musel přestát i občasné císařovy výtky, že o své vůli vyřazuje různé esoteriky, vizionáře, spiritisty, okultisty a magiky. Právě ty měl totiž vědychtivý a záhadmilovný Habsburk v největší oblibě a rád naslouchal i jejich sebevětším nesmyslům domnívaje se, že jde o vrcholy lidského vědění. Naopak střízlivý mistr Hájek právě tyto výlupky většinou nesnášel a nejraději, kdyby ovšem směl, by je dal vypráskat z císařského města. Podle něho se většinou jednalo buď o blázny, nebo obchodníky s lidskou důvěřivostí.

Table of Contents

Prolog

I

II

III

IV