Luděk Kubát

Krvavé peníze

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Luděk Kubát, 2019

Obálka © Ivana Dudková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8941-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8942-4 (mobi)

1 

Srdce jí bušilo tak silně, jako by tam uvnitř mělo málo místa a chtělo se dostat ven. Na chvíli se zastavila. Ohlédla se za sebe. Vzlykla. V bělostném sněhu se za ní táhl tmavý pruh stop, který její pronásledovatel určitě nepřehlédne. Musí se co nejrychleji dostat k souvislému porostu stromů, který se rýsoval na obzoru. Předklonila se, dlaně si opřela o kolena a pohlédla na promodralé bosé nohy. Tričko bez rukávů, lepící se na zpocené tělo, a slabé šusťákové kalhoty byly jediný oděv, co měla na sobě. Chlad ani bolest necítila. Bolest vypadá úplně jinak. Zvláště ta psychická, kterou muselo její tělo snášet v posledních hodinách, to byla opravdová bolest. Otřásla se, znovu se narovnala a začala se brodit sypkým sněhem. Tmavé kontury stromů byly tak nekonečně vzdáleny.

Pak zaslechla v dáli za sebou zuřivý štěkot psa.

To ne, projelo jí hlavou, když si vzpomněla na tu černou bestii, kterou majitel přivázal v její blízkosti. Vybavila si tu slintající tlamu, která se nacházela jen několik centimetrů od jejího těla.

A její pán se bavil. Druhá postava v masce jen stála a tiše přihlížela.

Zrychlila.

Zbývá pár desítek metrů a snad najde nějaký strom, na který bude moci vyšplhat, aby na ni ta bestie nemohla. A jestli přijde i její pán, bude muset vylézt za ní a ze stromu ji sundat.

Metr po metru se blížila k lesu, ale čerstvě napadaný sníh ji zpomaloval.

Štěkot byl stále silnější a silnější.

Ohlédla se a ve svitu měsíce ho spatřila. Vysoká vrstva sněhu mu nedělala žádné problémy.

Vzdálenost mezi nimi se rychle zkracovala. A stromy byly najednou strašně daleko. To nemůže stihnout.

Otočila se a rukama šátrala ve sněhu, jestli nenajde něco, čím by se mohla bránit, i když věděla, že sílu na to mít nebude.

Pak pomalu klesla na kolena a odevzdaně zavřela oči. Mami, tati, pomozte mi.

Vtom jako by se nad ní otevřelo nebe. Silně zahřmělo a i přes sevřená víčka zaregistrovala oslnivý záblesk.

2 

Nevzhlednou pecku tmavého kamene, na jehož povrchu byly patrné narudlé pruhy, jsem upnul do speciálního svěráku. Minerál jsem spustil do plechové nádržky s naftou, aby byl alespoň jednou třetinou ponořený v kapalině, a zapnul pilu s diamantovým kotoučkem. Ten pomalu sjížděl, až se dotkl kamene. Pak se jím milimetr po milimetru začal prokousávat. Seděl jsem na židli, na očích velké brýle a na sobě gumovou zástěru, kterou mi ihned začaly pokrývat kapičky nafty. Zápach byl dnes nějaký silnější, tak jsem radši otevřel okno. Skoro jsem propásl, když kotouč dorazil k cíli. Tu chvíli jsem měl vždycky nejraději. Scházelo pár milimetrů. Uchopil jsem rukou kluzký nerost, a když ho kotouč přeřízl, pilu jsem vypnul.

Vnitřek nerostu se mi zjevil v plné kráse.

Můj přítel Jiří, bydlící v malebné podkrušnohorské vesničce Horní Halže, kousek nad Kláštercem, mi někdy v listopadu přinesl několik kamenů, které se objevily v potoce protékajícím jeho zahradou. Nahoře na horách na podzim dost pršelo a silný proud vody podemlel břehy jinak klidného potůčku a na svět se dostala ukrytá krása. Ale ta nádhera se ukázala až potom, co jsem jí pomohl na světlo.

Acháty z Halže. Zvláště ty bleskové, jak se odborně nazývají. Ta škála oslnivých barev, které vytvořil ohromný tlak a teplota v hlubinách země. Spousta odstínů červené, hnědé a po obvodu bleděmodrý pás drobných křemenných krystalků.

Držel jsem téměř nábožně dvě půlky achátové pecky a těšil se, až je začnu brousit. A nejvíce na závěrečné leštění plstěným kotoučem napuštěným jemnou brusnou pastou.

A pak, stejně jako když přichází na svět malé dítě, se objeví po umytí tekoucí vodou poklad.

3 

Celý nedočkavý jsem opět usedl na židli, na kotouč nanesl brusnou pastu, zapnul motůrek a obě poloviny přiložil na rychle se otáčející kotouč.

I přes hluk motoru jsem zaslechl domovní zvonek. Nečekal jsem žádnou návštěvu, tak jsem zvuk ignoroval. Návštěvník ale zvonit nepřestával. Kdo se mi to sem dobývá. Že by si Dita zapomněla klíče? Ač nerad, brusku jsem vypnul a spěchal dolů ke dveřím, ať mám návštěvu za sebou. Ani jsem nesundal zástěru a brýle jsem si nechal také. Třeba se dotyčný lekne a prchne.

„Už jdu,“ hudral jsem cestou po schodech.

Otevřel jsem asi příliš rychle, protože osoba za dveřmi, která se o ně opírala, mi padla do náruče.

Objímal jsem asi čtyřicetiletou ženu. Byla krásná, ale tak smutné oči, jaké na mě upřela, jsem ještě neviděl.

Na její bílé halence se objevil brusný prášek z mé gumové zástěry.

Odtáhla se ode mě a já se jí omluvil. Neřekla ani slovo a upřeně na mě hleděla.

„Přejete si, madam?“ zeptal jsem se jí.

Rychle se vzpamatovala. „Pan Hrabě? Richard Hrabě?“ zeptala se žena.

Přisvědčil jsem a tázavě na ni hleděl.

„Posílá mě za vámi Hans.“

„Hans?“ zavrtěl jsem hlavou. „Neznám žádného Hanse,“ odvětil jsem jí a sundal si konečně brýle.

Žena sáhla do kabelky a z ní vyndala malý plátěný pytlík. Rozvázala šňůrku a obsah sáčku vysypala do dlaně. Pak dlaň rozevřela a já spatřil malý žlutý diamant. Zatajil se mi dech.

Sierra Leone.

„Hans i já vás potřebujeme,“ vzlykla a pak se rozplakala.

4 

Seděla proti mně a šálek s kávou svírala oběma rukama s takovou silou, že jsem jí ho musel odebrat, než ho rozmačká. Položil jsem šálek na stůl a odešel do vedlejšího pokoje. Na číselníku malého trezoru, zabudovaného ve zdi, jsem vyťukal čtyřmístné číslo, otevřel ocelová dvířka a z jeho útrob vytáhl malý sametový sáček. Vrátil jsem se k ní a k žlutému diamantu, který ležel na stole před ženou, jsem položil stejný, který jsem ze sáčku vysypal.

Díval jsem se na ženu a čekal.

„Pojedete, prosím, se mnou?“ zeptala se zoufale.

„Proč a kam? A vlastně ani nevím, kdo jste,“ nechápal jsem.

Tvář jí zčervenala.

„Promiňte, jsem úplně mimo. Jmenuji se Jitka Gruberová. Hans je můj manžel.“ Podala mi ruku.

„Proč mě Hans potřebuje?“ zeptal jsem se jí znova.

„On vám to, pane Hrabě, řekne sám.“

V jejích očích jsem stále mohl vidět smutek a bolest. Vstal jsem a opřel se rukama o stůl.

„Bydlíte daleko?“ zeptal jsem se.

Pohlédla na mě a rychle, abych si to nerozmyslel, řekla: „Asi dvacet kilometrů za hranicemi.“

Vytřeštil jsem oči: „Vy bydlíte takový kousek odtud? Proč se Hans nikdy neukázal?“

Oči se jí znovu zalily slzami, tak jsem se už raději na nic neptal.

Žlutý diamant jsem uložil zpět do trezoru a šel se obléci.

Když jsem se vrátil, stála už u dveří a netrpělivě na mě čekala.

„Pojedete se mnou v autě a já vás potom odvezu nazpět,“ navrhla mi.

„Pojedu raději za vámi svým, budete mě navigovat,“ zavrtěl jsem hlavou.

Před domem nasedla do žlutého mercedesu, já do otřískané škodovky a vyrazili jsme. Sledoval jsem před sebou ujíždějící auto a cestou za znovu nalezeným přítelem Hansem jsem se v myšlenkách vrátil na úplný začátek.

5 

Někdy na počátku roku 1983 se v naší třídě objevila dvojice mužů v uniformě. Zřejmě už byli informováni, takže mě a dva mé spolužáky odvedli do sborovny a začali nás lákat na vojenskou školu. Do Opavy. Ti dva spolužáci zájem neměli, ale mně se to vyprávění celkem líbilo. Podal jsem sice už přihlášku na stavební průmyslovku, ale armáda, jak jsem se od nich dozvěděl, má přednost. Dostal jsem nějaké papíry, a když jsem je předložil doma, otec kupodivu nic nenamítal. Armáda má budoucnost, říkal. Sice je to pěkná buzerace, ale pokud je člověk přizpůsobivý, má vystaráno. A do penze se chodí dřív. Teda mých patnáct let a vidina brzké penze, to byla bomba. Maminka ovšem byla celá vyděšená. Jediný synek a stovky kilometrů daleko. Dost ji to vzalo a trvalo dlouho, než se z toho vzpamatovala. Nakonec přihlášku podepsala také.

6 

V září jsem vystoupil celý vyjukaný na opavském nádraží. A vyjukaný jsem na peróně nebyl jediný. Trvalo nějakou chvíli, než jsem si na změnu zvykl. A potají, aby mě nikdo neviděl, jsem si i trochu pobrečel. Pak se to nějak zlomilo a začalo se mi tam líbit. Měsíce a roky plynuly, skončil jsem střední a začal vysokou ve Vyškově. Po nějakém čase si mě major, kterému jsem padl do oka, povolal do kanceláře. Ptal se, jak si představuji svůj další život v armádě. Potom přede mě položil nějaké lejstro, a že mě to stejně nemine, tak ať to podepíšu. A to co nejdřív. Vtom mu zazvonil telefon a při hovoru začal měnit barvy. Bílá vystřídala červenou a pak zase naopak. Praštil s telefonem a zařval, ať vypadnu.

Zasalutoval jsem a ještě za sebou zaslechl jeho slova:

„Studenti jedni zasraní, střílet by se mělo.“

Když jsem zavíral dveře, podíval jsem se na trhací kalendář.

Sedmnáctý listopad 1989.

7 

Pak nastal chaos, který v kasárnách trval dost dlouho. Někteří velitelé byli nuceni z armády odejít, větší část však zůstala na svých postech. Přihlášku do strany už mi ovšem nikdo nenabízel. S úspěchem jsem ukončil vysokou školu a začal kariéru v Prostějově. Prodělal jsem dost drsný výcvik u zvláštního oddílu a v roce 1993 jsem se dobrovolně přihlásil na misi do afrického státu Sierra Leone, kde rok předtím došlo k puči. Situaci měla nynější vláda, dalo by se říci, pod kontrolou, ale pouze v hlavním městě. Na venkově stále docházelo k bojům mezi vládními jednotkami a pučisty. V naší skupině, která přiletěla do hlavního města, byli vojáci z mnoha evropských států. Dostali jsme za úkol spolupracovat s mírovými příslušníky OSN a pomoci jim při vyšetřování masakrů, kterých se zúčastnili jak pučisté, tak vládní jednotky.

Takovou hrůzu, která na nás čekala, jsme ještě neviděli. Byli jsme šokováni, co může dokázat zfanatizovaný dav. Hromadné hroby plné umučených, znetvořených těl. Muži, ženy, děti. Ti, kteří přežili, živořili v otřesných podmínkách a my jim nemohli pomoci. Potraviny, které jsme jim rozdělovali, pouze oddálily jejich agonii.

V armádě jsem absolvoval i základní zdravotnický kurs, tak jsem se snažil pomáhat v polní nemocnici, která byla na severu země několik kilometrů od hranice s Guineou. Do malé improvizované nemocnice denně přiváželi spousty raněných.

Tam jsem se seznámil s Hansem Gruberem.

Hans byl žoldák a byl na své zaměstnání, jak říkal, hrdý. Léta bojoval za peníze a většinou tady na africkém kontinentě. V Sieře Leone pomáhal vládním jednotkám a byl poprvé za dobu, co byl nucen zabíjet, postřelen. Nebylo to vážné zranění, kulka prošla ramenem, asi proto mu nevěnoval pozornost. Jako na potvoru se rána zanítila a on o ruku málem přišel. Jen díky naší pomoci zůstala na místě a začala se uzdravovat a Hans se pomalu chystal, že se vrátí zpátky zase ke své jednotce.

Večer před jeho odjezdem jsem dostal zprávu od matky, že otec náhle zemřel. Velitel našeho oddílu souhlasil, že odletím do vlasti, abych se mohl s otcem rozloučit. Až vyřídím veškeré formality, vrátím se zpět. Ráno jsem nasedl do džípu a s Hansem a dvěma domorodými vojáky jsme vyrazili do hlavního města Freetownu, odkud jsem měl odletět domů.

8 

Neujeli jsme ani deset kilometrů, když okolo nás začaly hvízdat kulky. Řidič dostal přímý zásah do hlavy, džíp najel do hluboké díry a převrátil se na bok. Nám třem se kupodivu až na pár oděrek nic nestalo. Zalehli jsme za havarované auto a palbu opětovali. Naštěstí útočníci obsadili jen protilehlou stranu, takže nás auto chránilo. Podle počtu míst, odkud se výstřely ozývaly, Hans usoudil, že povstalců nebude víc než pět. Odjistil granát a hodil ho do hustého křoví na druhé straně prašné cesty. Ozval se výbuch a nadávky. Granát pravděpodobně zneškodnil tři muže, neboť střelba se nyní ozývala jen ze dvou stanovišť. Druhý náš domorodý průvodce vystrčil hlavu, a než ho mohl Hans strhnout k zemi, dostal zásah přímo doprostřed čela.

„Tady nemůžeme zůstat,“ prohlásil Hans. „Mohou dostat posily a my nemáme dost střeliva.“

Vypálili jsme každý ještě dávku a pozpátku jsme se odplížili do vysoké trávy, která po několika metrech přecházela v džungli. I přes vzdálenost, kterou jsme ujeli, jsme najednou zaslechli z míst, kde stála polní nemocnice, střelbu ze samopalů a posléze i minometnou palbu. Povstalci na ni zaútočili, i když jsme nikdy nehleděli, jestli ošetřujeme vládní vojáky nebo pučisty.

„Tam teď nemůžeme,“ nadával Hans, „doufejme, že si s těma hajzlama vojáci poradí.“

Podle jeho tváře jsem ovšem tušil, že tomu moc nevěří.

Po půl hodině vzdálená střelba utichla. Pomalu jsme se připlížili zpět k cestě a mohli zahlédnout dvojici černých mužů v maskovacích uniformách, jak se snaží dostat převrácený džíp zpátky na kola. Po velkém úsilí se jim to podařilo, a když se celí zpocení narovnali, Hans se vztyčil a dvěma výstřely je zlikvidoval.

„Zasloužili si to, kriplové,“ pokrčil rameny, když viděl výraz v mé tváři.

Nemohl jsem mu to však vyčítat.

„Díky za auto,“ řekl Hans vesele, vlezl za volant a zkusil nastartovat. Zaplať pánbůh, motor nebyl poškozený. Nasedl jsem, Hans auto otočil a pomalu jsme se vydali zpátky. Asi kilometr od naší nemocnice zajel mezi stromy.

„Dál půjdeme pěšky, Richarde, a opatrně,“ zavelel a já ho následoval.

Džungle sahala skoro až k našim stanům, takže jsme se k nim dostali nepozorovaně. Ticho přehlušovalo jen vřeštění ptáků. Vykoukli jsme zpoza stromů. Stany byly stržené. Na několika místech hořelo a černý dým se vinul k nebi. Nikde žádný pohyb.

„Počkej tady,“ přikázal mi Hans a začal se plížit do tábora.

Po několika minutách jsem ho spatřil, jak stojí uprostřed tábora a rozhlíží se. Vstal jsem a vydal se k němu.

„Kamaráde, radši sem ani nechoď,“ zavolal, když jsem se k němu blížil.

9 

Do smrti si budu pamatovat obraz, který by nesvedl namalovat ani Hieronymus Bosch společně s Franciscem Goyou dohromady.

Pacienti, které jsme se snažili uzdravit, lékaři, sestřičky a vojáci, kteří tu byli, aby je ochraňovali, leželi porůznu mezi strženými stany. Prostřílená těla, některým chyběly mačetami usekané údy, a apokalypsu doplňovalo kroužící hejno mrchožroutů, kteří se chystali na hostinu.

Útočníci nebrali ohledy, jestli zranění patří k vládním jednotkám nebo před nedávnem bojovali v jejich řadách. Bez milosti zlikvidovali všechno živé.

I Hans, který určitě zažil spousty takových situací, stál uprostřed tábora a bezmocně svíral pěsti. Když už jsem v sobě neměl nic, co bych mohl vyzvracet, vrávoravým krokem jsem se k němu vydal a chytil ho za ruku.

„Spojíme se s hlavním městem a počkáme, až pro nás přijedou. Mrtvé vojáky a pacienty musíme pohřbít, nemůžeme je nechat napospas tamtěm,“ ukázal jsem k vzhůru k obloze.

„Ostatní převezeme a musí se dostat do zemí, odkud pocházejí,“ pokračoval jsem a čekal na Hansův souhlas.

„Nevím, kamaráde, jak to chceš udělat,“ řekl Hans a ukázal na rozmlácenou vysílačku.

„Tak je pohřbíme sami,“ odpověděl jsem rozhodně. Hans kroutil hlavou.

„To nemůžeme ve dvou zvládnout,“ nesouhlasil, „jediná možnost je dát všechny na hromadu, něčím je přikrejt, zatížit kameny, aby se k nim nic nedostalo. Vrátíme se k autu, a pokud budeme mít štěstí, zítra můžeme bejt ve Freetownu a tam podáme zprávu, co se tu událo. Nic jiného mě nenapadá.“

Prudce se otočil a namířil svoji zbraň, když za sebou zaslechl skřípavý zvuk.

Zpod hromady vlnitého plechu na nás vykoukla vrásčitá tvář starého muže.

Přiskočil jsem a plech nadzdvihl.

Z díry vylezl stařec a za ním asi tříletá holčička s rukou v sádře. Tu sádru jsem dělal před pár dny.

Hans zbraň zajistil.

Starý muž začal brebentit a Hans, který za dobu, co v zemi pobýval, pár slov z té řeči pochytil, se dozvěděl, k čemu tady došlo.

Když prý zaslechl zvuk aut, jak už byl zvyklý, popadl vnučku a zalezl do suchého záchodu a díru přikryl plechem. Pak už jen slyšel výstřely, výkřiky bolesti a prosby o milost. Ruku držel na puse dívenky, aby její pláč neprozradil, kde jsou ukrytí. Po celou dobu přepadení se ani nesnažil zjistit, co se venku odehrává. Všechno trvalo pár minut, ale pro ně nekonečně dlouho. Pak nastalo ticho, ale oni přesto z úkrytu nevylézali. Až když zaslechli naše hlasy.

„Vezmeme je, Hansi, s sebou,“ řekl jsem. Souhlasil, tady by určitě nepřežili.

Položili jsme zbraně na zem a chystali se snášet mrtvé na hromadu.

V tom jsme zaslechli z dáli hučení automobilových motorů.

„Do prdele, že by se vraceli?“ křikl Hans.

Uchopili jsme zbraně, Hans sebral ze země dva zásobníky, které se do našich zbraní hodily, a společně se starcem a dítětem jsme utíkali k blízké džungli.

„Jdeme na sever,“ procedil Hans, „pár kilometrů odtud je hranice, k ní se musíme co nejrychleji dostat.“ Ukázal směr a nařídil mi, ať pokračujeme, on tu zůstane a zjistí, kdo přijel. Pokud by přijeli, moc v to ale nedoufal, vládní vojáci, třikrát vystřelí a my se máme vrátit zpět.

Poslechl jsem ho, dívku vzal do náruče a prodírali jsme se pichlavým křovím přikázaným směrem.

Asi po půl hodině nás Hans dohonil a podle jeho výrazu ve tváři bylo patrné, že armáda to nebyla.

10 

Pobízel nás, ať si pospíšíme. K hranicím s Guineou zbývaly podle mapy dva kilometry, když nás překvapila tříčlenná skupina otrhaných vojáků. Jednoho jsem zlikvidoval já, druhého Hans, a než stačil zneškodnit posledního, ten vystřelil a kulka mi projela stehnem. Svalil jsem se na zem a snažil se holýma rukama zastavit stříkající krev. Díky Hansovi, který okamžitě přiběhl, nohu nad ránou zaškrtil a pak mě celé dva kilometry nesl na zádech, jsem přežil.

Když jsme překročili hranice, shodou náhod poblíž operovala vojenská jednotka, ve které byl lékař a ten mi poskytl další pomoc. Hans se po celou dobu ode mne nehnul a stařec s vnučkou také ne.

Po několika dnech, kdy jsem se o holi belhal po táboře, kam nás mezitím vojáci odvezli, Hans usoudil, že chůvu už nepotřebuji, a sdělil mi, že se vrací zpátky.

Seděli jsme všichni čtyři proti sobě u stolu. Stařec nás oba držel za ruce, a třebaže jsem mu nerozuměl, bylo patrné, že nám děkuje za záchranu svou a své vnučky.

Pak sáhl do svých otrhaných hadrů a vytáhl malý plátěný pytlík. Vyňal z něj dva navlas stejné žluté diamanty a vtiskl nám je do rukou. Zuřivě vrtěl hlavou, když jsme mu je chtěli vrátit.

Začal opět drmolit, vzrušeně šermoval rukama a pak vstal, oba nás objal a i s dívenkou odešel.

„Ten starý muž říkal, že ty kamínky se nazývají slzy slunce. Mají za úkol pomoci svému majiteli. Jeho rodina si je předává z pokolení na pokolení a teď, když splnily svůj účel a zachránily jeho i vnučku, musí je předat dalšímu. Teď tedy mají za povinnost pomoci dalším majitelům, a i když prý budeme od sebe jakkoliv vzdáleni, ty diamanty si k sobě najdou cestu, a pokud budeme potřebovat, ony nám pomůžou.“ To byla poslední Hansova slova, když jsme se loučili.

A starcova slova se teď měla naplnit.

11 

Moje škodovka se do kopců trochu zadýchávala, ale Hansova žena se jí přizpůsobila, takže jsem od ní udržoval stejný odstup. Projeli jsme bývalou celnicí a sjížděli dolů. Po několika kilometrech se objevila žlutá cedule s černým nápisem MARIENBERG.

Několikrát jsem tudy projížděl a netušil, že Hans žije tak blízko od mého bydliště.

Mercedes před městečkem zahnul doleva a po pár stech metrech zaparkoval před krásným hrázděným domem. Jitka vystoupila a čekala, až zaparkuji i já.

„Prosím, pojďte za mnou a dejte pozor, nestačila jsem ještě odházet sníh,“ omlouvala se.

Otevřela branku a já ji následoval. Vystoupali jsme po schodech, na kterých byla připevněna plošina pro invalidní vozík. Vešli jsme do předsíně a Jitka mě nasměrovala k otevřeným dveřím. Když jsem vstoupil, dveře za mnou zavřela.

Ocitl jsem se v pokoji, okna byla zatemněná, takže chvíli trvalo, než jsem si na přítmí zvykl. Uprostřed místnosti stál masivní stůl a za ním jsem uviděl sedící postavu.

„Vítám tě, Richarde,“ Hansův hlas se za ty roky nezměnil.

Přistoupil jsem blíž, a přestože jsme se neviděli spoustu let, Hans vypadal skoro stejně, tedy až na bílé vlasy.

Nevstával, jen mi podal ruku a ukázal na křeslo, které stálo před stolem.

„Jsem rád, že jsi přijel,“ řekl docela dobrou češtinou.

Neposlechl jsem jej, obešel jsem stůl, abych ho mohl obejmout.

Pak jsem zjistil, proč nevstává.

Seděl na invalidním vozíku a obě nohy od kolen mu chyběly.

Sehnul jsem se k němu a objal ho.

„Hlavně mě nelituj, nebo tě kopnu,“ pronesl vážně.

„A už si konečně sedni.“ Teď už jsem poslechl.

„Kdybych byl celej,“ začal, „nebyl bych pro tebe poslal. Ale s tímhle,“ ukázal prstem pod stůl, „se nikam bohužel nedostanu.“

„Udělám pro tebe cokoliv,“ řekl jsem mu, „vděčím ti za život.“

Hans zavrtěl nesouhlasně hlavou.

12 

Ozvalo se nesmělé zaťukání. Dveře se otevřely a vstoupila Hansova manželka s podnosem, na kterém stála konvice s kávou a dva šálky. I přes přítmí jsem mohl vidět její od pláče červené oči.

Postavila podnos na stůl a podívala se na Hanse. Ten ji pohladil po tváři a poprosil, aby nás ještě nechala o samotě. Přejela mě pohledem a pak za sebou tiše zavřela dveře.

„Můžu ti nalejt?“ zeptal se mě Hans.

Předešel jsem ho, nalil jsem jemu a poté i sobě. Vzal jsem si šálek s kávou a posadil se.

Hans měl sepnuté ruce, upřeně mě pozoroval, jako by se rozmýšlel, jestli se mi má svěřit.

„Richarde,“ řekl po chvíli váhání, „nevím, na koho se obrátit, ale když odmítneš, nebudu ti to mít za zlé.“ Položil ruce na stůl a řekl jedinou větu.

„Jitka a já tě prosíme, jestli bys nemohl předat výkupné za naši dcerušku.“

Šálek s kávou, který jsem nesl k ústům, jsem položil zpět na podšálek a Hanse vyslechl.

13 

„Předevčírem se naše třináctiletá dcera Doris nevrátila ze školy. Jelikož jsme od ní dostali SMS, kterou, jak jsme se později dozvěděli, nepsala, přečetli jsme si, že jde s kamarádkou Ingrid k ní domů a budou připravovat nějaký program na vánoční besídku, tak jsme o ni starost neměli. Když se ovšem začalo stmívat a ona domů nepřišla, začali jsme o ni mít obavy. Manželka zajela za rodinou její spolužačky a od jejich dcery se dozvěděla, že Doris u ní dnes nebyla. Jitka přijela celá vyděšená domů a v ruce měla složený list papíru, který našla pode dveřmi. Na něm byla zpráva, ať v žádném případě nevoláme policii, nebo Doris už nikdy neuvidíme. A ať jsme na telefonu. Oba jsme byli strachy bez sebe, tak jsme seděli u stolu a telefon před sebou. Zřejmě nás chtěli potrápit, protože se ozvali až druhý den ve tři hodiny ráno.“

Hans zmáčkl tlačítko u přístroje ležícího na stole.

14 

„Pane Grubere,“ zazněla z něj lámaná němčina, „pokud nechcete dostat svou dceru nazpátek po kouskách, připravte si dvacet tisíc euro. Víme, že jste mrzák, takže si na předání zjednejte někoho mobilního. Doufáme, že vás nenapadne do naší transakce tahat policii. V tom případě byste mohli očekávat balík, který by vás určitě nepotěšil. O místě předání vás budeme informovat, ale toho, kdo peníze předá, si sežeňte co nejdříve.“

„Co je s naší dcerou?“ ozval se z přístroje Hansův hlas, ale ozvalo se klapnutí a ticho.

Hans přístroj vypnul a pohlédl na mě.

15 

„Proč já a jak jsi mě, Hansi, vůbec vypátral?“ zeptal jsem se.

„I když tu bydlíme spoustu let,“ odpověděl mi, „a známe dost lidí, nevěděl jsem, na koho se obrátit. Jitka chtěla peníze předat sama a už jsem s tím byl smířen. Ale asi to bude osud, nevím proč, ač jsme na ni nekoukali, měli jsme zapnutou televizi. Jitka má naladěné nějaké české programy a já z té bedny najednou zaslechl tvé jméno.“

„Cože? Moje jméno? Jak by se tam vzalo?“ udiveně jsem se na něj podíval.

Hans odklopil víko notebooku a otočil ho ke mně. Objevila se mladá dívka s mikrofonem a já si okamžitě vzpomněl. Před nedávnem byla u mě místní televize, která natáčela reportáž o mé sbírce polodrahokamů. Byli u mě skoro celé odpoledne, a když jsem pak viděl v televizi asi minutový šot, docela mě to tenkrát pobavilo.

Hans notebook vypnul.

„Nebyl problém, Richarde, zjistit, kde bydlíš,“ řekl skoro omluvně Hans. „A teď tě prosím, abys mi pomohl získat zpět naši dceru. Tvůj ztracený čas ti nahradím.“

„Hansi, o můj čas se vůbec nemusíš starat a já samozřejmě ty peníze předám, ale opravdu si myslíš, že byste neměli informovat policii?“

„Tak to v žádném případě, chci naši dceru dostat živou, do smrti bych si vyčítal, kdybych policii upozornil a Doris se něco stalo,“ vrtěl Hans hlavou.

„Dobře, ať je po tvém. Počkáme tu, až se ti hajzlové ozvou. Ale musím si ještě zavolat.“

Vyndal jsem z kapsy bundy svůj pět let starý mobil, který vedle nejnovějšího Hansova vypadal jako starožitnost. Ale svůj účel vždy splnil.

Vyhledal jsem v adresáři jméno své přítelkyně Dity. Ozval se záznamník. Operuje a dotyčný má zavolat později, nebo po pípnutí vyblinkat, co má na srdci. Vtipná jako vždy.

Sdělil jsem jí, že asi nebudu pár dní doma, takže doufám, že se mi postará o kytičky. A má to!

Telefon jsem uložil zpět do zimní bundy, kterou jsem měl položenou na opěradle, a otočil jsem se k Hansovi. Ani jsem nezaregistroval příchod jeho ženy Jitky, která si přitáhla židli a sedla si vedle Hanse.

Ten už jí zřejmě oznámil, že jim pomůžu, protože jí bylo na očích vidět, jak mi je za to vděčná.

Pak vstala.

„Půjdu připravit něco k jídlu,“ pronesla a i přes moje protesty, že hlad nemám, nás nechala o samotě. Zřejmě vycítila, že si s Hansem máme co říci.

Hans poodjel ke skříni, otevřel dvířka, vytáhl lahev a dvě sklenky. Vrátil se zpět a odšrouboval uzávěr.

„Mně nenalejvej, už dva roky jsem neměl ani kapku alkoholu,“ odmítl jsem.

Hans se na mě tázavě podíval.

„Mám nějaké problémy s očima, tak se snažím dodržovat životosprávu,“ objasnil jsem mu situaci.

Hans se dále nevyptával. Lahev zase zašrouboval a uložil ji zpět do baru.

„Asi není na to správná chvíle,“ řekl jsem, „ale jak ses měl, Hansi, od té doby, co jsme se viděli naposledy?“

„Richarde, kolikrát mě za tu dobu napadlo,“ odvětil Hans, „že jsem měl tenkrát odjet s tebou a můj život by vypadal určitě jinak. Ale zase na druhou stranu bych nepoznal svou ženu a…,“ viděl jsem, jak stiskl ruce v pěst, až mu klouby zbělely.

Po chvíli pokračoval.

„Když jsme se rozloučili, vyhledal jsem svou jednotku. Moc bývalých kamarádů z ní nezůstalo, ale přihlásilo se několik dalších blbců, jako jsem byl já, a společně pokračovali v potyčkách s rebely. Můj anděl strážný se mohl ztrhat, jak nade mnou bděl, zranění se mi vyhýbala. Za nějaký čas se situace trochu uklidnila, takže vláda o naše služby přestala mít zájem. Ale lidi jsou nenapravitelní. Začala válka ve Rwandě a my se nechali opět naverbovat. Přísahal jsem, že je to moje poslední akce. Kamaráde, řeknu ti, Sierra Leone byla proti tomuhle úplná procházka růžovým sadem. V životě jsem neviděl tolik utrpení. Nebudu ti líčit, to se nedá vypovědět, co se tam dělo, určitě jsi o situaci ve Rwandě slyšel. Začalo mi z toho hrabat a já se rozhodl, že zdrhnu. Můj anděl si zřejmě vybral oddechový čas nebo jsem mu už lezl na nervy, při poslední akci jsem šlápl na minu a najednou jsem viděl, že moje nohy jsou strašně daleko ode mě. Život mi zachránili. Řeknu ti, nebýt ošetřovatelky, která se o mě starala, vpálil bych si kulku do hlavy. Díky ní jsem se z toho srabu dostal a představ si, ona si mě vzala.“

„Jitka?“ zeptal jsem se. Hans přikývl.

16 

„Jitka byla jedna ze dvou českých ošetřovatelek, které působily v nemocnici, kam mě převezli. Uměla německy a já jen pár českých slov, která jsi mě naučil, ale ty se, jak víš, nedaly ve slušné společnosti použít. Když měla trochu volna, místo aby si šla odpočinout, trávila u mě volný čas a já se za těch několik týdnů naučil dost českých frází. Pak se naše cesty rozdělily. Ona přešla do jiné nemocnice, kde chyběl personál, a já se chystal domů. Než odjela, dal jsem jí svou adresu a musela mi slíbit, až se dostane domů, že mě navštíví. Dostal jsem od ní pusu na čelo a za chvíli na mě mávala z odjíždějícího auta. Mě za dva dny naložili do letadla, které mě vyklopilo v Drážďanech. Nebyl to slavný návrat. Byl jsem pouhý žoldák a slavobrána na mě nečekala. Do mého rodného města mě odvezla moje starší sestra, která jediná z naší rodiny zbyla. Rodiče nám zemřeli, když mně bylo patnáct a jí dvacet, takže mě vychovávala sama.

V době, kdy jsem byl v Africe, se vdala, měla dvě děti, tudíž měla svých starostí dost, takže jsem jí po pár dnech oznámil, že se o sebe dokážu postarat sám, a nedal si to vymluvit. Sestra s rodinou bydlela asi padesát kilometrů od Marienbergu, takže jsem jí musel slíbit, že pokud si nebudu vědět s něčím rady, zavolám a oni přijedou. Snažil jsem se být soběstačný, takže její pomoc jsem až tak nepotřeboval. Finančně jsem na tom byl poměrně dobře, tobě to, Richarde, můžu říct, sice to není nic, čím bych se mohl chlubit, ale ve Rwandě a předtím v Sieře Leone jsem přišel k pár kamínkům, ne moc legálně, ale ještě teď z nich žiju. Po čase jsem začal podnikat v počítačích, takže jsem se měl relativně dobře. Samozřejmě jsem si během času na Jitku vzpomněl, ale pro samou práci se mi začala pomalu vytrácet z mysli. Jaké proto bylo mé překvapení, když se jednoho dne objevila před mými dveřmi. Pozval jsem ji dál. Nebudu tě unavovat podrobnostmi, ale její návštěvy byly častější, až u mě zůstala natrvalo. A najednou se přihodilo, že jsme se vzali, a byl to její nápad, že bychom se mohli pokusit o dítě, ale bohužel, nějak nám to nevycházelo. Ani jsme příčinu nehledali a adoptovali si naši Doris. Byli jsme šťastná rodina, až do doby, kdy nám naši holčičku někdo sebral a život se nám změnil v peklo.“

Hans se odmlčel.

Obešel jsem stůl a uchopil jej za ramena.

„Doris se ti vrátí a já udělám všechno, abyste zase byli šťastní.“

Hans mě chytil za ruku a silně ji stiskl.

17 

„A co ty, Richarde, jak ses vyrovnal s tou hrůzou, co jsme zažili?“ zeptal se.

„Byl to, Hansi, nespočet probdělých nocí. Když jsem konečně vyčerpáním usnul, budily mě noční můry. Probouzel jsem se mokrý potem, a když už jsem nevěděl, jak dál, musel jsem vyhledat pomoc psychiatra. Částečně mi pomohl, ale stejně se na tu apokalypsu nedá zapomenout. Matka brzy po mém návratu zemřela, takže jsem tu byl na všechno sám. A podobně jako v tvém případě mě z toho dostala ženská. Takže mám přítelkyni doktorku, ale na rozdíl od vás jsme se nevzali. Ale oběma nám ten způsob života vyhovuje. A je to k nevíře, jako tebe mě živí šutry, i když trochu jinak. Chodím po okolí, sbírám nerosty, tady po horách je jich spousta. Zpracovávám je, dělám z nich šperky a je o ně docela velký zájem. Hansi, ten děda s děckem, co si zachránili život schovaní v záchodě, nám to asi předurčil.“

Ozvalo se zaklepání a vešla Hansova žena s obloženými chleby. Natáhl jsem ruku pro jeden a v tom zazvonil mobil.

18 

Hans telefon zvedl a zapnul hlasitý odposlech. Všiml jsem si, že se prsty Jitčiny pravé ruky zaryly do manželova ramena.

„Hans Gruber?“ ozval se z mikrofonu stejný hlas jako na záznamu, který jsem slyšel chvíli předtím.

Hans přitakal.

„Máte někoho, kdo předá peníze?“

Podle přízvuku bylo patrné, že únosce s určitostí není Němec. Takhle nějak mluvím já, když se snažím domluvit německy. O tom jsem se vzápětí ujistil, když mně Hans předal mobil.

„Prosím?“ řekl jsem česky.

„Takže můžeme spolu mluvit naší mateřštinou.“

Telefon hlas sice zkresloval, ale řekl bych, že únosce nebude moc starý.

„Doufám, že jste policii neinformovali?“

„Nemusíte mít obavy, pan Gruber udělá vše pro to, aby se mu dcera vrátila domů, peníze jsou připraveny a já je doručím tam, kam si budete přát. Máme ovšem jednu podmínku.“

Hans společně s manželkou s napětím sledovali náš rozhovor a nyní na mě zděšeně pohlédli.

„Chceme mít jistotu, že je děvče naživu!“ řekl jsem nekompromisně.

Chvíli bylo ticho.

„Nezahrávejte si s námi,“ zaštěklo z telefonu a ten pak oněměl.

„Proboha, cos to udělal!“ vykřikl nešťastně Hans.

„To bude v pořádku, nemějte strach, ozvou se,“ řekl jsem sebejistě, ale byla ve mně malá dušička.

Kámen mi spadl ze srdce, když za okamžik telefon pípl a přišla zpráva.

Hans uchopil telefon a zprávu zobrazil.

Na displeji se ukázalo děvče tmavé pleti a před sebou drželo výtisk deníku, který vychází v našem regionu, s dnešním datem. Netušil jsem, že si Hans s Jitkou adoptovali dítě z Afriky, ale překvapen jsem vůbec nebyl.

Telefon se znovu rozezněl a Hans mi ho vrátil.

„Spokojeni? A teď se budeme věnovat obchodu,“ zazněl poněkud podrážděný hlas.

19 

„Nejsme žádní břídilové, pane Hrabě,“ docela ve mně hrklo, když jsem zaslechl své jméno. Jak můžou vědět, kdo jsem?

„Od samého začátku,“ pokračoval hlas, „je rodina Gruberova hlídána, takže víme, že si pro vás paninka dojela. Pro nás a tedy i pro vás je plus, že se vyznáte v okolí. Tak nastražte uši. Pojedete k vesnici Boč, zaparkujete a zamíříte k řece. Tam, jak je nasypán jez z kamení, asi dvacet metrů pod ním, bude na levé straně řeky nafouknutý gumový člun. Tašku s penězi do něj položíte přesně ve dvacet tři hodin a člun odstrčíte do proudu. Pak odejdete a nebudete se už o nic starat. Rozuměl jste?“

„V pořádku. A co děvče?“ otázal jsem se.

„Pak se vrátíte k bývalé celnici a dítě tam na vás bude čekat.“ Ozvalo se klapnutí.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo jedenadvacet třicet.

20 

„Prosím vás, Richarde,“ Jitka mě pevně k sobě přitiskla, „přivezte nám naši dceru.“

Hans mi podal igelitovou tašku s penězi a stiskl mi ruku. Jeho žena nemohla udržet slzy, odvrátila se a zmizela ve vedlejším pokoji.

„Ještě počkej,“ řekl Hans a ze šuplíku vytáhl dalekohled s nočním viděním.