Volker Kutscher

Goldstein

Originální název: Goldstein,

vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany, 2010

Foto na obálce Hulton Archive

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2010, 2011, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Goldstein“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2019

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover photo © Getty Images/Hulton Archive

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8727-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8728-4 (mobi)

God said to Abraham, „Kill me a son“

Abe says, „Man, you must be puttin’ me on“

God say, „No.“

Abe say, „What?“

God say, „You can do what you want Abe,

but The next time you see me comin’ you better run“

BOB DYLAN,

HIGHWAY 61 REVISITED

Don’t know what I want but I know how to get it

THE SEX PISTOLS, ANARCHY IN THE UK

I - ZLOČIN

Sobota, 27. června až sobota, 4. července 1931

Remota itaque iustitia quid sunt regna nisi magna latrocinia?

Quia et latrocinia quid sunt nisi parva regna?

AUGUSTINUS, DE CIVITATE DEI, LIBER IV

1

Vonělo to tam dřevem, klihem a novým lakem. Byla sama ve tmě a tichu. Slyšela jen svůj vlastní dech a tichý tikot hodinek v kapse. Vypadalo to, že ten člověk už je pryč, přesto se ale rozhodla ještě chvíli vyčkat a protáhla se, aby si rozproudila krev v pažích a nohou. Aspoň že na tyči nevisela žádná ramínka. Skulinou ve dveřích pronikala trocha světla a ona vytáhla z bundy hodinky. Devět pryč, takže noční hlídač by měl obchůzku nahoře v šestém podlaží každou chvíli skončit.

Odpověď jí dalo hučnení výtahu, které se začalo rozléhat tmou tak hlasitě, až sebou škubla. Nastal čas. Hlídač byl zase na cestě dolů a v příštích hodinách se bude zajímat už jen o rolety dveří a výkladů a ujišťovat se, že je všechno zamčené a nikdo se nepokouší o vloupání.

Alex otevírala skříň zvolna a opatrně, zatímco vyhlížela zvětšující se skulinou. Opatrnost je matka bedny porcelánu, říkával Benny. Světelné reklamy venku na Tauentzien vrhaly dovnitř tolik barevného světla, že ani nemusela rozsvěcet kapesní svítilnu, viděla všechno zřetelně: luxusní ložnici, kterou zde naaranžovali, postel tak širokou, že by se v ní vyspala celá rodina, koberec tak měkký, že se jí do něj bořily nohy. Když si vzpomněla na kousavý kokosový běhoun u postele, kterou musela sdílet s Karlem, tehdy, když ještě bydlela u rodičů, ve čtyřech lidech na příliš málo metrech čtverečních s nedostatkem světla… Co se asi stalo s Karlem? Nevěděla ani, jestli ho po Beckmannově smrti policajti vůbec hledali. Po rodině se jí vůbec nestýskalo, ale svého bratra by ráda znovu viděla.

Alex se prudce otočila, její oči zaznamenaly nějaký pohyb, kdesi na okraji jejího zorného pole, a pak uviděla velké zrcadlo na toaletním stolku a v něm osmnáctiletou holku se zarputilým pohledem, nohy v plandavých kalhotách, vlasy schované pod hrubě tkanou plátěnou čepicí.

Zašklebila se na svůj odraz. Na konci prkenné zástěny potažené drahou tapetou, která se vydávala za stěnu ložnice, nakoukla Alex za roh. Víceméně zbytečně, protože noční hlídač podnikne další obchůzku prodejních prostor teprve zítra ráno, než mu skončí směna, což věděla od Kalliho. Nebyla tu živá duše. Tohle všechno teď pro příští hodiny patřilo jí, jí a Bennymu. Měla tenhle pocit moc ráda.

Alex se orientovala bez potíží, neklidné světlo zvenčí, které blikalo v neustále se měnících barvách, jí úplně stačilo. Předtím, když ještě svítilo slunce a byl tu nával, si zapamatovala všechno důležité. Vzadu se nacházely dveře na jižní schodiště a tamhle vlevo, podél stěny se vzorky záclon, se šlo k jezdícím schodům.

Všude vládlo ticho, hluk dopravy k ní doléhal jen tiše a tlumeně, téměř jako nadpřirozený šum z nějakého jiného světa, který neměl nic společného s tou začarovanou říší tady uvnitř. Vešla do liduprázdného sálu se záclonami a i ten působil jako pohádkový zámek, dlouhé závěsy od stropu až na zem, samet, tyl a hedvábí. Už jako malá holka tu stávala a žasla, držela se za ruku své matky, která sem, jak měla malá Alexandra brzy zjistit, nikdy nechodila nakupovat, ale vždycky jen okukovat, žasnout a snít. Dobře si to prohlédni, říkala dceři, tohle si chudí proletáři, jako jsme my, nebudou moct nikdy dovolit. Koukání nám ale zakázat nemůžou.

Na nakupování na bohatém Západě jim peníze nikdy nestačily, ani v lepších časech, kdy měl otec práci a matka uklízení. Ze svého předměstí na Boxhagenu se dostali málokdy, a když, tak co na Západě? Ku’damm, KaDeWe a Tauentzien – pro jejího otce to byly symboly zhýralého kapitalismu, Západ byl hříšným Babylonem, kterému se vyhýbal jak čert kříži. Bez matčina naléhání by se umanutý otec nenechal umořit ani k těm nemnoha letním návštěvám zoo. Dokonce i Emil Reinhold však uznával, že zázraky přírody by neměly být odepřeny ani proletářským dětem. Alex ta stvoření vegetující za mřížemi nikdy nezajímala, už u ledních medvědů myslela na zpáteční cestu, protože to se celá rodina Reinholdova vracela pěšky po Tauentzienstrasse, aby na Wittenbergplatzu nastoupila na podzemku a odjela zpátky na Východ. Hned u prvních výkladů začínal Emil Reinhold se svým stále stejným kázáním o nešvarech kapitalismu, zatímco Alex s matkou byly dávno očima i myšlenkami u výloh. Výklady KaDeWe Alex magicky přitahovaly už tenkrát. Také v matčiných očích se dal zahlédnout odlesk dávno vybledlých snů, například snu o lepším životě, o životě, který jí diktatura proletariátu zcela jistě nabídnout nemohla. Otec to nikdy neregistroval. Nebo to nechtěl registrovat. Řečnil dál a synové mu byli pozornými posluchači, hlavně Karl, který vždycky bral všechno tak vážně. Karl, proletářský princ, upřímný komunista. A teď? Teď se musel schovávat před policajty stejně jako jeho mladší sestra, zlodějka.

Alex už byla skoro u eskalátorů, když v tom ji nějaký zvuk přivedl zpět do současnosti – tvrdé cvak, mnohem blíž a jasnější než zvuky dopravy obalené vatou. Bleskově se skrčila za dvěma velkými balíky látek a napínala uši: něco tam naráželo do skla, ťukání a škrábání za jedním z oken. Snažila se ty zvuky nějak interpretovat. Zatřepetání křídel, zavrkání. Když se odvážila opustit úkryt, rozpoznala za neonově ozářeným sklem obrysy dvou holubů, kteří se tam roztahovali na římse.

Slepice hloupá! Alex zhluboka dýchala, aby zklidnila rozbušené srdce. Nejdřív to zrcadlo a teď tohle! Benny by se uchechtal, kdyby ji viděl! Od kdy byla tak ustrašená? Od té doby, kdy zjistila, že jí na jejím podělaném životě záleží víc, než byla ochotna přiznat?

Holubi s pleskáním křídel vyrazili zpátky do noci a Alex pokračovala v cestě. Každým krokem se cítila bezpečněji, nahromaděná nervozita, která se v ní nastřádala během několikahodinového čekání ve skříni, se smrskávala na malé ostražité jadérko hluboko uvnitř, zatímco si víc a víc užívala toulání po tichém nočním obchodním domě. Bylo to, jako kdyby tu všechno upadlo do stoletého spánku a ona byla v tomto zakletém království jediným bdělým člověkem. KaDeWe předstihoval všechny obchodní domy, ve kterých se dosud nechali zamknout; Tietz rozhodně, ale i obrovský Karstadt na Hermannplatzu bledl před touto nádherou na Tauentzien. Vyšla ze sálu se závěsy a dorazila k jezdícím schodům. Kovové stupně stály nehybné a mrtvé, jako kdyby tu všechno zmrazila nějaká zlá víla. Musela pět pater dolů, aby se dostala do přízemí na domluvené místo srazu. Tabák, jako obvykle. Stalo se to takovým jejich rituálem. Než se pustili do práce, zásobili se kuřivem, značkami cigaret, které by si jinak nemohli nikdy dovolit. Benny měl na dobrý tabák nos.

Alex myslela na to, jak se s ním seznámila, na tu hádku o napůl dokouřený cigaretový nedopalek, který odhodil nějaký bohatý cápek na dlažbu před nádražím Zoo. Někdy začátkem února, jen pár týdnů po tom svinstvu s Beckmannem, hnusně mrazivý den. Alex v té době už utratila poslední zbytek peněz, které štípla tomu pupkáči na vánočním trhu. Měla hlad. A už dva dny nekouřila.

Skočili po dosud hořící cigaretě v témže okamžiku, Alex a ten hubený, skoro křehký blonďatý kluk, který sice působil nešikovně, ale přesto si počínal maximálně hbitě. Alex byla přesto rychlejší. Jak na ni zasršel pohledem, když se její ruka dotkla cigarety jako první! A ona na něj taky okamžitě zavrčela, tak moc její tělo prahlo po troše nikotinu. Byl vlastně div, že se pak přece jen uklidnili a o cigaretu se rozdělili, to zřejmě jeho oči Alex obměkčily. Od samého začátku měla pocit, že se o toho hubeného kluka se smutným pohledem musí starat, ten ani ne šestnáctiletý hoch v ní probouzel málem mateřské city, nebo přinejmenším city starší sestry, a přitom to byl on, kdo jí měl v následujících týdnech ukázat, jak přežít na ulici. Benny ji naučil, jak vytáhnout z cizího kabátu peněženku, aniž by byly problémy, jak otevírat dveře, od kterých nemají klíč, jak řídit auta, která jim nepatří. Spousta užitečných věcí pro dívku, která večer neví, co bude druhý den jíst.

Protloukali se spolu celé jaro pomocí kapesních krádeží a menších vloupaček, taky díky nějakým těm zakázkám, které dělali pro Kalliho, žili z ruky do pusy. Až pak přišli na tu věc s obchodními domy. Poprvé, u Tietze na Dönhoffplatzu, to vyplynulo samo od sebe, čistá náhoda. Alex a Benny se potloukali po obchodním domě těsně před zavírací dobou jen proto, že venku začalo pršet. Ten nápad přišel sám od sebe, snad odněkud shůry, právě ve chvíli, když zaměstnanci začali poklonkovat zákazníky směrem k východům. Alex a Benny se na sebe jen podívali a všechno bylo jasné. Následující hodiny přečkali namáčknutí na sebe v obrovském skříňovém kufru, dokud všechno kolem nich neutichlo. Když se konečně odvážili vylézt, bolely je všechny kosti. Že potom vyplenili vitríny se šperky, vyplynulo taky samo od sebe, co jiného si měli odnést, pohovka asi nepřipadala do úvahy. Dokázali naplnit dva kufříky, které si obstarali v oddělení koženého zboží, přesně takové, které pohodlně unesli, aniž by byli nápadní. Když se pak dostali ven oknem do dvora a potom do Krausenstrasse, nikdo je nezastavil, nikdo na nich nepoznal, co právě udělali, a nikdo netušil, co mají v zavazadlech. S bohorovným klidem nastoupili na Spittelmarktu do prvního metra. Ani lidé v podzemce si jich nevšímali, dvou výrostků s kufříky, kteří vypadali jako pouliční prodavači na cestě domů, zmožení po dlouhém, neúspěšném dni.

Kalli druhý den ráno pořádně valil oči. A ochotně vysolil peníze. Tolik mu ještě nedodali. Nanejvýš tak staré kapesní hodinky, které sebrali nějakému opilci, nebo nějaké drobnosti ze zaparkovaných aut. S takovým troškařením pak po tom večeru u Tietze přestali. Krást v metru peněženky nebo obírat opilce se skoro nevyplácelo a byla to loterie, kdežto sklizně v obchodních domech vynášely mnohem víc. Byla to hračka: nechat se zamknout, vybrat z vitrín co nejvíc harampádí a pryč. Když noční hlídači přišli na rozbité vitríny, byli už Alex a Beny dávno v prachu. Tímhle stylem navštívili už čtyři domy a naposledy, v Karstadtu, se jim podařilo vynést skutečně dobré zboží. Nejlepší adresu ve městě jim však musel navrhnout Kalli, sami by na ni ze samého respektu možná nepřišli: v KaDeWe, tam prý čeká bohatá kořist, říkal, proč taky jednou nezajdou tam? Ani tento obchodní dům není hlídaný líp než Tietz nebo Karstadt, prý zná někoho, kdo tam pracuje.

A tak byla teď uvnitř, kolébala se po jezdících schodech, které ve své nehybnosti působily těžkopádněji než jakékoliv kamenné schodiště, patro za patrem, níž a níž. Pocit, že má obrovský KaDeWe sama pro sebe, na ni najednou dolehl celou silou. Musela myslet na to, jak v Tietzu s Bennym procházeli z oddělení do oddělení a jak moc si užívali toho, že tam mohou být se všemi těmi poklady sami. Vyzkoušeli spoustu věcí, poctili návštěvou dokonce i oddělení hraček. Nejprve se trochu styděli, protože před sebou navzájem jakoukoliv dětinskost navzdory vší důvěrnosti vždy skrývali, ale ve druhém obchodním domě – zase to byl Tietz, tentokrát na Alexu – se již ovládli a dali se okamžitě do práce.

Otevřela se před ní velká hala v přízemí, schody přece jen měly konec. Aby se dostala do tabáku, musela ještě skrz pánskou módu, celou alejí figurín. Voskové obličeje na ni shlížely arogantně a netečně, přesně jako ti zazobanci, kteří tam venku tyhle drahé hadry skutečně nosili a samou ješitností se málem vznášeli. Alex tento druh mužů nenáviděla a líbila se jí představa, že jsou to možná právě tihle snobové, kteří tu teď stojí, všichni zakletí a odsouzení k tomu, aby po zbytek života trčeli zkamenělí v KaDeWe – cena za to, že mohou neustále nosit nejnovější módu. Na konci této armády figurín již tušila dřevěné obložení a regály oddělení tabákového zboží. Zdálo se, že Benny tu ještě není. Snažila se něco rozpoznat v mdlém světle blikajícím dovnitř. A pak uprostřed pohybu strnula a zůstala stát, protože se jí zdálo, že se jeden z panáků pohnul, až docela vzadu, na konci špalíru. Zadívala se tam pozorně, ale všechno tam stálo nehybné jako předtím. Venku blikala nějaká červená reklama a stíny uvnitř tančily, to bylo všechno. Rozhodně tam mezi figurínami nestál žádný noční hlídač, žádná placatá čepice se štítkem, jenom ležérní fedory, usedlé buřinky a elegantní cylindry. Alex šla dál a srdce jí stále bušilo, měla pocit, že jeho bušení musí být v tom tichu slyšet. Ta panna, která ji tak vyděsila, stála úplně na konci řady, přesně před průchodem do tabáku, a Alex na ni vyplázla jazyk.

Figurína se mírně uklonila a Alex projelo leknutí jako elektrický výboj až do špiček prstů.

„Račte vstoupit, madam,“ řekla figurína operetním maďarským přízvukem, „jen žádné ostychy!“

„Zatraceně, tobě přeskočilo? Chceš, aby mě trefil šlak?“ Alex udeřila pěstí do bílé náprsenky.

„Ne tak ustrašeně, prosimpěkně!“ Benny se uklonil, smekl cylindr a odmávl ji dveřmi jako majitel jarmareční boudy, který nahání publikum. „Račte vstoupit, madam! A žádný ostych před cenami. U nás nakoupíte cokoliv. Tak žádné sraní, mladá paní!“

„Člověče, ty seš číslo,“ řekla Alex a musela se přece jenom usmát. „Vypadáš jako ředitel cirkusu v zácviku!“ Hned svých slov zalitovala, když viděla jeho výraz. Očekával úžas, obdiv a potlesk, ale určitě ne vtipy na svou adresu.

„Říkal jsem si, že když už jsme tady, hodíme se do gala,“ řekl a snažil se skrýt své zklamání.

„Vypadá to sakra elegantně,“ pospíšila si Alex. „V ničem takovým jsem tě ještě neviděla.“

„Jak taky? V životě našince se s tímhle nepočítá. Teď jsem to na sebe ale přece jen navlíkl!“ Benny otevřel brašnu z plachtoviny. „Taky jsem ti něco opatřil, nahoře v dámské módě,“ řekl a vytáhl rudé hedvábné šaty. „Co na ně říkáš?“

„Měli bychom se držet šperků,“ řekla Alex. „Hadry od nás Kalli nekoupí.“

„Jenom vyzkoušet.“ Zamával rudým hedvábím.

„Teď?“

„Tohle jsou večerní šaty a teď je přece večer.“ Benny jí šaty podával a Alex se dívala na temně lesklou látku.

„Není to trochu… přehnaný?“

„Otázka je, jestli se ti to líbí.“

Látka byla na omak příjemná, doslova protékala mezi prsty. Alex si šaty podržela pod bradou a okukovala se v zrcadle na sloupu. Velikost byla správná, a to se jí také líbilo. Takový vkus by od Bennyho nečekala, nikdy si nic na sebe nekoupil, ani maličkost, dokonce ani z peněz od Kalliho, které by vystačily na tucet nových obleků. Toho, že si za ně sama koupila nový kabát, si všiml až za několik dní.

Benny ji mlčky sledoval. Z vnitřní kapsy vytáhl stříbrné pouzdro a vylovil z něj cigaretu. Manoli privat, šestifeniková značka. Zas tak legračně v tom obleku nevypadal, pomyslela si, bylo to jen nezvyklé, znala ho jen v hrubých plátěných kalhotách a uválené kožené bundě.

„Dáš si taky?“ zeptal se a podával jí pouzdro, Alex však zavrtěla hlavou.

„Jenom práska,“ řekla.

Benny zapálil cigaretu a rovnou ji předal Alex. Dvakrát dlouze potáhla a vrátila ji.

„Tohle taky vypadá dobře,“ řekl a vytáhl z tašky rukavice a klobouček. „Zkus si to oblíct.“

Alex váhala jen vteřinu, pak si věci odnesla za pilíř a převlékla se. Ty šaty jí opravdu padly jak ulité. Navlékla si rukavice a nasadila klobouk. Srdce jí bušilo, něco tak krásného na sobě ještě nikdy neměla. Cítila se v šatech dobře a současně nejistě, divný pocit. Benny to musel mít podobné; tu hloupou poznámku prve si vážně mohla ušetřit.

„Tradá!“ zvolala a ukázala se.

Když zpozorovala Bennyho úžas, cítila se hned lépe. Kluk, který jindy nezavřel klapačku, neřekl ani ň, přišel jen mlčky blíž a prohlížel si ji od hlavy k patě a ona věděla, že ho ohromila. Jak elegantně v tom oblečení působily jeho pohyby, hlavně ve chvíli, kdy se před ní zlehka uklonil.

„Zatančíme si?“ zeptal se.

Alex se zasmála. „Slyšíš nějakou hudbu?“

„No jistě,“ řekl, vzal ji za pravou ruku a položil jí dlaň na své levé rameno, „ty ne?“ Začal broukat nějakou melodii a pomalu s Alex pohupovat ve tříčtvrťovém taktu.

„Vždyť já neumím tancovat.“

„Nech to na mně.“

A potom se začal točit a stáhl Alex s sebou. Jeho úchop byl pevný, poddala se zcela jeho pohybům a rytmu jeho písničky a opravdu to šlo jako samo od sebe. Ti floutci z výkladních skříní se míhali kolem, regály a stojany s oblečením, barevné světlo problikávající okny z Tauentzien, a když se konečně zastavili, zjistila Alex, že protančili polovinou patra. Trochu se jí točila hlava a lapala po dechu, ale cítila se vlastně dobře.

„Kde ses to naučil?“ zeptala se. Benny ji stále znova udivoval, tenhle hubený kluk s dětským obličejem, který občas dokázal působit tak dospěle a vážně, až ji to děsilo.

„V domově. Kuchařky občas tancovaly, když jeptišky nedávaly pozor, ty mi to ukázaly. Líbí se ti to?“

Přikývla a Benny ji znovu popadl a vířil s ní dál, tentokrát opačným směrem. Alex byla blažená. Kdyby otec věděl, že našla zalíbení v takové buržoazní opičárně, jako je vídeňský valčík, asi by svou nezdárnou dceru proklel a zatratil ještě víc, pokud to ještě bylo možné.

Když dorazili nazpět k tabáku, musela se ho na chvilku přidržet, sama by stát nedokázala.

„Je to príma,“ řekla stále trochu bez dechu, „měli jsme s tím začít dřív. Mám málo cviku.“

„Možná bysme mohli zajít tancovat doopravdy. Úplně elegantně, myslím, do nějaké velké tančírny na Ku’dammu…“

Alex se zasmála. „Když se tam ukážeme my dva, tak nás okamžitě vyrazí!“

„Stačí se jenom slušně oblíct. Tak jako teď.“ Benny se odmlčel, jako by pro něj bylo těžké vyslovit následující větu, jako kdyby jeho slova musela zdolávat překážky. „Jsi nádherná, Alex,“ řekl nakonec a znělo to, jako kdyby to chtěl říct už dlouho. Konečky jeho prstů se dotkly její tváře a Alex se toho nečekaného a nezvykle něžného dotyku polekala. Lehce sebou trhla, ale on to zřejmě nezaznamenal, zavřel oči a blížil se k její tváři. Zareagovala teprve, když se jeho rty dotkly jejích úst. Odstrčila ho od sebe, jemně, ale nesmlouvavě.

„Benny! Tohle nejde…,“ řekla.

„Proč ne?“ Hleděl na ni a zdálo se, že tomu nerozumí. Nechce rozumět.

„Já nevím. Je ti teprve patnáct.“ Do prdele, Alex, buď na něj hodná! „Teda abys rozuměl, já tě mám ráda. Jsi můj přítel.“

„Proč tě nemůžu líbat?“

Tvářil se tak vzdorovitě a smutně, že nemohla jinak, vzala ho do náručí a hladila ho po hlavě. „Mám tě ráda, Benny. Ale… teď to nejde. Zrovna teď. Máme práci.“

„To je pravda,“ řekl. „Necháme těch opičáren.“

Pustil ji a vybalil druhou tašku z plachtoviny, do které nacpal svoje staré oblečení. Poznala na něm, že ho ranila. Toho večera už podruhé a tentokrát hlouběji, mnohem hlouběji než poprvé. Nechtěl však nic dát najevo a ona ho nechala ve víře, že si ničeho nevšimla. Ta čarovná atmosféra však byla v kýblu. Před chvílí se ještě vznášeli po parketu obchodního domu, teď vypadali ve večerních šatech jako dvě děti, které se tajně přehrabovaly v šatníku rodičů. Tak každopádně uvažovala Alex a také se tak cítila. Benny na tom asi nebyl jinak. Měl naspěch, aby se navlékl do svých starých hadrů, a zrovna tak Alex odešla za pilíř, za kterým nechala své svršky, a převlékla se. Benny s taškou pověšenou přes rameno na ni už čekal.

„Tak do práce,“ řekl a podal jí druhou tašku. Bez dalšího slova se vydali na cestu.

Klenotnictví se nacházelo rovněž v přízemí. V pološeru se lesklo sklo vitrín. Alex cítila, jak v ní zase roste napětí. Nejcennější věci byly pochopitelně uloženy v trezoru a na prodejní ploše se nacházely jen jejich kopie. Nejhonosnější šperky tedy Alex s Bennym přecházeli a sbírali místo nich prostší kousky, které byly zaručeně pravé, nenápadné prsteny, náramky a náušnice, ale hlavně hodinky, spousty hodinek, pozlacené kapesní hodinky a elegantní náramkové, za hodinky Kalli vždycky platil slušné peníze.

Benny si svlékl koženou bundu a omotal si s ní předloktí. „Alex,“ řekl, „slibuju ti, že za dva za tři roky už tohle dělat nebudu. Budu celý dny chodit ve fajnových oblecích, řídit auto a bydlet v nóbl domě se služebnictvem a tak. Pak se tě zase zeptám, jestli se mnou chceš jít tancovat.“

Podívala se na něj, tvářil se odhodlaně. Než stačila něco odpovědět, ohnal se a sklo se roztříštilo. Třeskot skla připadal Alex pokaždé tak hlasitý, jako kdyby kvůli němu měla půlka města vyletět z postelí, ale nikdy se nic nestalo.

Přesto si pospíšili, nepromluvili už ani slovo a soustředili se jen na práci. Alex začala z rozbité vitrínky sbírat náramkové hodinky a házet je do tašky, zatímco Benny vytřepával z bundy střepy a chystal se na další sklo. Druhé zařinčení Alex už tak hlasité nepřišlo. Dávala pozor, aby s hodinkami nepobrala moc střepů. U příští vitríny to bylo náročnější, tam mezi střepy ležely prstýnky s malými brilianty. Alex se natolik soustředila na drobné střípky, že úplně přehlédla ostrou hranu skla, které zůstalo trčet v mosazném rámu. Když se řízla do hřbetu ruky, nahlas zaklela.

Beny k ní přišel, aby se podíval, co se stalo. Rána začala silně krvácet, a tak utrhl ze spodku své košile pruh látky, kterým jí ruku omotal. Neřekl u toho ani slovo. Třetí vitrínu, kterou právě rozbil, vybral sám a potom pomohl Alex s drobnými prstýnky. S ovázanou rukou už nebyla moc platnou pomocnicí.

„Do hajzlu,“ zaklela znovu. „Omlouvám se.“

„To nevadí, teď…“ Benny zmlkl uprostřed věty a ztuhl, ústa otevřená, jako kdyby v půlce slova zkameněl. „Pst,“ špitl. „Slyšelas to taky?“

Alex pokrčila rameny.

Pak však i ona uslyšela nějaký zvuk, který nevěstil nic dobrého.

Kdesi v budově práskly dveře.

„Už zase vyrazil,“ zašeptala. „To není možný. Měl by to teď obcházet venku, nemá chodit po odděleních.“

„Na to bych nespolíhal,“ prohlásil Benny a shrábl ještě hrstku prstenů. „Asi jsme dělali moc velkej randál. Vypadneme s tím, co máme.“

Zavřel obě tašky z plachtoviny a tu těžší vzal sám, Alex si hodila přes rameno tu druhou, potom se rozběhli, ona první, protože se tu vyznala. Na Tauentzien se motaly davy flamendrů, výlohy a dveře tam byly opatřeny mřížemi, aby noční kolemjdoucí nebyli uváděni do zbytečného pokušení. Potřebovali se dostat do dvora někudy přes sklady nebo oknem nějaké kanceláře a ze dvora pak do Ansbacher Strasse. Potom se už jen vmísit mezi lidi a prvním metrem zpátky na Východ. Tak jako vždycky.

Pak se stalo něco, co naprosto zmařilo jejich plány. Dveře na jižní schodiště se otevřely a vpustily na prodejní plochu pruh světla. Alex instinktivně změnila směr a zatáhla Bennyho za stěnu, na které byly naaranžovány spousty kravat. Zdálo se jí, že ve dveřích zahlédla uniformu. Ne tu červenohnědou hlídačů z KaDeWe, se kterou počítala, ale modrou barvu pruské policie.

Pak slyšeli ty muže vcházet dovnitř. Musel to být celý oddíl pořádkové policie. Alex se podívala na Bennyho a její rty neslyšně zformovaly slovo, které by nejraději zařvala nahlas: Kurva.

Tak tedy přece jen směr Tauentzien, jinou možnost neměli, kolem modrých projít nemohli. Co tam k čertu vůbec dělali? Alex dala Bennymu znamení a vyrazila jako první. Přikrčeni ve skrytu za regály a stojany s oblečením se propracovávali šerem a zvětšovali svůj náskok před modrými.

„Policie,“ slyšeli někoho volat. „Víme, že jste tady. Vzdejte se. Nemůžete uniknout.“

A potom se rozblikalo světlo. To mihotání trvalo jen kratičký okamžik, pak už se rozlilo světlo jako ve dne. Alex se přikrčila ještě hlouběji za regál, který právě míjeli, a nahlédla za roh. Nevypadalo to dobře. Policisté v uniformách se rozdělili do několika skupin a začali systematicky pročesávat celé podlaží.

Podívala se na Bennyho, ten jen bezradně pokrčil rameny. Nezbývalo moc času, museli něco udělat. Tamhle, výtahy! Pár metrů nalevo od nich, ten prostřední zrovna stál v přízemí! Alex ukázala na naleštěné dveře od výtahů a Benny přikývl. Jediná šance, kterou měli, jediná možnost vytvořit si malý náskok, získat chvilku času na nový plán útěku. Úplně se přikrčili a proplížili se kolem dlouhého stojanu s golfovými kalhotami. Nyní byly výtahy na dosah. Ne však úplně. Aby mohli zmáčknout tlačítko, museli se odvážit ven z úkrytu.

Vtom Alex uslyšela mužský hlas docela blízko. „Ti už tady řádili. Jen se na to podívejte! Snad nejsou daleko.“

„Jsou pořád někde v baráku, cítím to,“ řekl další. Alex napjatě naslouchala. Modří našli rozbité vitríny, to na chvíli rozptýlí jejich pozornost. Teď nebo nikdy! Nadechla se, pak se stále v podřepu přemístila ke stěně a natáhla ruku, aby zmáčkla tlačítko.

Dveře se s tichým cink otevřely. Cinknutí však nebylo dost tiché.

„Stát, policie!“ zařval někdo. „Ruce nad hlavu a ukažte se!“

Alex vtáhla Bennyho do otevřeného výtahu a rychle zmáčkla jedno z horních tlačítek. Aspoň že věděla, jak tyhle věci fungují, Wertheimovi za to díky. Modří již vybíhali zpoza rohu, jejich velitel ještě vykřikl cosi jako „Stůjte“, pak se dveře konečně zavřely a výtah se rozjel vzhůru. Díky Bohu! Teď jen nahoru, hlavně získat náskok před pronásledovateli. Než si policajti přivolají do přízemí další výtah, uplyne snad ještě trochu času.

Podívala se na Bennyho. Konečně mohli zase mluvit.

„Do prdele,“ řekl, „co tu dělají poliši?“

„Možná jsme někde spustili alarm.“

„Mně to spíš připadá, jako kdyby na nás čekali. Jako kdyby čekali jen na to, aby nás načapali při akci.“

„Nejdřív nás musí dostat.“

„To je pravda.“ Benny se na ni zazubil. „V utíkání seš sakra dobrá, Alex, to vím už dávno. Kde ses ale naučila řídit výtah?“

„U Wertheima za mnou pálil jeden liftboy.“

Dloubl ji do boku a zasmál se, ale ona nevtipkovala. Aféra s neodbytným ctitelem ji málem stála místo. Místo, o které o půl roku později stejně přišla.

Výtah se zastavil, dveře se otevřely a naskytly jim výhled na pětku na protější stěně.

„Vystupovat, panstvo,“ řekla Alex.

„Neměli bysme ještě o patro výš?“

„Jo, ale po schodech. Policajti tak nejdřív prohledají špatný patro.“

Benny přikývl. „Radši se rozdělíme. Ty půjdeš o patro výš a já níž?“

„Chceš se rozdělit?“

„Tohle není legrace,“ řekl Benny. „Netuším, kolik policajtů se tady vyrojilo, ale musíme rozptýlit jejich síly, jinak nemáme šanci.“

Mluvil jako generál před bitvou. Alex by se smála, kdyby situace nebyla tak vážná.

„Rozdělit, no dobře,“ řekla. „A co pak?“

Benny pokrčil rameny. „To nevím. Nějak se dostat ven. Nějaký možnosti tu budou v tak velkým baráku.“

„Dobře. Kdy se potkáme?“

„Až budeme venku. Märchenbrunnen. V každou celou hodinu.“

Alex přikývla. „Tak hodně štěstí,“ řekla. „Uvidíme se venku.“ Ještě jednou se na něj podívala, potom se rozběhla po schodech do šestého patra. Alex slyšela svoje kroky a ty Bennyho, které se rychle vzdalovaly. Když vyběhla nahoru, zastavila se na vteřinu před dveřmi výtahu a přemýšlela, kam dál. Beztak byla jen otázka času, kdy noční hlídač rozsvítí i v šestém patře. Zatím tu však ještě byla tma. Alex poprvé toho večera použila kapesní svítilnu a posvítila si na ručičky ukazatelů nad výtahem. Ta vpravo se už hýbala a míjela právě druhé patro. Takže už byli na cestě. Nesměla ztrácet čas.

Alex vyrazila na prodejní plochu a pátrala po jiné únikové cestě nebo alespoň po úkrytu. Kužel světla z její baterky těkal po červenobílých dlaždicích a prázdných prosklených bufetech. Hala rychlého občerstvení, srdce nového oddělení potravin. Alex proběhla oddělením kolem regálů plných sklenic s marmeládou. A pak už to najednou dál nešlo. Alex hledala průchod v bíle natřené dřevěné stěně, která byla zastavěna tolika regály, že její provizorní charakter nebyl vůbec nápadný. Nakonec našla za jedním prodejním pultem malé, nenápadné dveře s obyčejným zámkem, který šel lehce otevřít. Proklouzla dveřmi a zavřela je za sebou. Hned poté jí cestu přehradila hromada prken. Celkově to tam vypadalo jako na staveništi. Nedalo se poznat, jaké zboží se tu bude prodávat, většinu regálů bylo ještě třeba sestavit. Alex prošla budoucí prodejní plochou a našla dveře, za nimiž stoupalo další schodiště.

Nevěděla, kam vede, ale jednu věc věděla jistě. Nesmí padnout do rukou svým pronásledovatelům. Za žádnou cenu. Co žila na ulici, bylo to její nejdůležitější pravidlo: Nikdy se nenech sebrat policií! Stále ještě, i po půl roce, měla pekelný strach, že by ji policie mohla sbalit a obvinit z Beckmannovy smrti. Nebo ještě hůř, mohli by ji skřípnout a zjistit, že to byl Karl, kdo toho zasranýho nácka zastřelil. Že jeho sestra stála vedle něj a všechno viděla. A že všechno zavinila ona. Někdy si to totiž Alex myslela – že ze svého bratra udělala vraha. Ale pak to vždycky zase rázně zamítla, protože bez všech těch hovadin s Rudou frontou by Karl vůbec neměl žádnou bouchačku, takže by nemohl na Beckmanna vystřelit. Jenomže ji měl. A vystřelil.

Alex vypnula svítilnu a naslouchala. Hlasy, o tom nebylo pochyb. Hlasy, které sílily. Byli nahoře. Policajti samozřejmě prohledají i šesté patro, tak pitomí nebudou, aby se nechali obalamutit výtahem v pátém. Světla zablikala a pak se rozsvítilo i tady nahoře. Alex instinktivně ustoupila na tmavé schodiště, přestože byla krytá tou stavební zástěnou. Alespoň prozatím. Co si asi myslí chodci dole na ulici, když celý KaDeWe chvíli před půlnocí září všemi světly?

Alex si nadhodila tašku na rameni a vydala se po tmavém úzkém schodišti vzhůru. Pryč odsud, než si policajti všimnou té falešné stěny a napadne je podívat se za ni. Prošla dvěma temnými podkrovními patry a ocitla se před zamčenými dveřmi, které pro její paklíč také nepředstavovaly žádný problém. Do tváře se jí opřel studený vítr a ona stála zase venku, na střešní zahradě vysoko nad městem. Tamhle o kousek dál čněl z moře domů a barevného neonového světla ozařujícího ulice tmavý Pamětní kostel. Zvuky dopravy se jí k uším nesly hlasitě a zřetelně, ne tak tlumeně jako předtím v budově. Klakson auta jí připomněl, že tam dole čeká život a svoboda. Jak se tam jen dostat? Chladný vítr jí vál do obličeje, jako kdyby ji chtěl poučit, že se odvážila na cizí území. Ve zraněné ruce jí tepalo víc a víc. Alex se naklonila přes pažení střešní terasy a podívala se dolů. Nápis KaDeWe zářil do noci a vrhal své neonové světlo na strmou střechu prolamovanou okny a vikýři. Nebyla šance dostat se tudy dolů. Mohla se jen modlit, aby policajty nenapadlo hledat tady nahoře. Kdo by byl ale takový pitomec, aby utíkal na střechu? No jistě, Alexandra Reinholdová byla tak pitomá, ale to policajti přece nemohli vědět.

Ty krávo blbá, spílala si, nechala ses nahnat do pěkné pasti!

Ne, musela se vrátit, musela se nějak dostat kolem policajtů a pak dolů, úplně dolů a ven. Zbývala jen otázka jak. Alex se otočila, šla zpátky na schodiště, a potom, co zavřela dveře, se na okamžik zastavila a poslouchala. Nebylo nic slyšet, stále ještě všude tma. Teprve když se ujistila, že je vzduch čistý, vydala se pomalu dolů po schodech, stupeň za stupněm, a otevřela dveře, které vedly zase na světlo. Žádné hlasy už neslyšela. Že by policajti odtáhli? V prostoru staveniště každopádně nikdo nebyl. Zvláštní, že se nepřišli podívat sem. Nechali ale svítit. Alex se divila. Co nejtišeji se kradla k dřevěné stěně a skulinkou vyhlédla.

K čertu! Před výtahy stál chlap v modré uniformě.

Oni se vůbec nemuseli namáhat s tím, aby tu všechno prohledali, stačilo jim hlídat všechny východy.

Alex zalezla do zadní části staveniště. Opatrně otevřela jedno z oken na západní straně a polekala se, jak silný hluk vnikl dovnitř z ulice. Snad to nebude slyšet až k výtahům. Vystrčila hlavu do nočního vzduchu, ve kterém byl cítit benzín a déšť, a vykukovala ven.

O dobré čtyři metry níž rozpoznala galerii, která na úrovni pátého patra obíhala téměř celou budovu, pod ní zela propast Passauer Strasse. Mohla by se pověsit na římsu okna, spustit se co nejníže a seskočit. To se dalo zvládnout. Zatímco stále zvažovala, co by touto krkolomnou akcí získala, uviděla postavu, která se dole na galerii krčila ve výklenku okna.

Benny.

Chudáka Bennyho policajti tedy taky zahnali ven. Nevšiml si jí, držel se ve svém úkrytu a sledoval dveře. Alex zavřela okno. Zatraceně! Jak se z tohohle měli dostat se zdravou kůží?

Řezná rána na její ruce se bolestivě připomínala. Tohle byl teda posraný den! Jenom pryč odsud, konečně ven! Alex otevřela dveře na jižní straně prodejní plochy; i za nimi byla tma. Naslouchala do tmy, a teprve když si byla jistá, že neslyší ani kroky ani hlasy, cvakla zase kapesní svítilnou a uviděla v nervózně poskakujícím pruhu světla dlouhou chodbu. Kanceláře, všechno úplně nové, bylo to tam cítit čerstvou omítkou. Pomalu kráčela chodbou, nezajímala se o dveře vlevo ani vpravo, tamhle vepředu chodba zahýbala doleva, snad tam za rohem bude další schodiště. Alex zhasla svítilnu, pak zahnula za roh a uviděla chabou záři. Bylo to jen okno na konci chodby, kterým dovnitř pronikalo unavené, mdlé světlo. Venku viděla protipožární stěnu, tam byl jistě zásobovací dvůr. Skvěle, slečno Reinholdová, všechno dokonale podle plánu, akorát o pár pater výš!

Mezitím začalo pršet. Alex si nic nepřála toužebněji než v tom dešti stát, přímo v dešti, který jim pokazil už tolik letních dní. Dívala se z okna do deště a vyslala k nebi spontánní modlitbu. Dobrý Bože, jestli tam někde jsi a posloucháš mě, nechej mě se odsud dostat, to je jedno jak, jen mě odsud dostaň a já zaplatím každou cenu, budu dokonce chodit do kostela. Zavřela oči, aby dala modlitbě větší vážnost, a poslouchala šumění deště. Něco v tom pleskání kapek upoutalo její pozornost a ona otevřela okno. Déšť dělal pořádný rámus a cosi v něm znělo, jako kdyby někdo nepřetržitě ťukal kladívkem na malou kovadlinku. Alex vykoukla z okna a měla pocit, že se jí to snad jenom zdá. V tu chvíli si byla úplně jistá, že za to vděčí jen své modlitbě.

Požární schodiště!

Železné schody vedly dolů do dvora, jedno patro po druhém. Alex schovala svítilnu a upravila si tašku. Potom vylezla na železný rošt a podívala se opatrně dolů. Hezky vyrovnaná tam parkovala celá armáda náklaďáků a dodávek, jinak byl dvůr prázdný, široko daleko žádná uniforma. Požární schodiště policajti v merku neměli, prostě ho přehlédli.

Alex se chytila mokrého zábradlí a začala zvolna, krok za krokem, sestupovat po pohupujícím se ocelovém schodišti a sledovala přitom neustále dvůr pod sebou a také okna. Vítr ji šlehal deštěm do tváře, ocelová konstrukce se pod jejími kroky chvěla a skřípala, ale ona se metr za metrem blížila k zemi. Nebyla to žádná průtrž, ale i tak byla v mžiku mokrá, obvaz na ruce nasakoval vodou a také taška s každou minutou těžkla.

Pak konečně stanula dole. Opravdu to dokázala. Kdyby jen tak mohla o tom požárním schodišti povědět Bennymu! Snad měl taky takové štěstí jako ona. Ve skrytu za dodávkami, které tu parkovaly pečlivě vyrovnány bok po boku, se pomalu propracovávala k průjezdu vedoucímu do Passauer Strasse. Brána byla zamčená, s tím počítala. Alex vybalila svoje paklíče, trochu se třásla a trvalo jí to déle než obvykle, ale ani zámek velkých železných vrat nebylo těžké rozlousknout.

Vrata zaskřípěla, když se do nich opřela. Opatrně je otevřela jen natolik, aby se vzniklou skulinou dokázala protáhnout.

A pak stála venku! Na ulici, na svobodě! Ještě nikdy neslyšela hluk dopravy na Tauentzien tak ráda. Vdechovala vzduch, jako kdyby byl úplně jiný než ten uvnitř, jako kdyby se teprve teď mohla pořádně nadechnout po příliš dlouhém ponoru. Déšť ustal. Na Passauer Strasse se nic moc nedělo, pár chvátajících chodců, kteří právě skládali své deštníky, dvě tři auta rozstřikující kaluže, nikdo, kdo by jí věnoval pozornost. Zaklonila hlavu a zkoumala fasádu obchodního domu, která byla tady směrem do Passauer Strasse korunována velkou světelnou reklamou. Působil slavnostně, skoro vánočně, tento do noci zářící obchodní dům. Alex myslela na Bennyho, který kdesi v tom obrovském baráku hledal cestu ven, a v tu chvíli ho taky uviděla, jak tam nahoře přelézá ocelové zábradlí galerie. Co to tam k čertu dělal? Zdálo se ale, že se moc nevzdálil od úkrytu, ve kterém ho viděla před pár minutami. Přelezl zábradlí docela a stál pak na římse galerie, která měla maximálně třicet centimetrů na šířku, a oběma rukama se zvenčí držel zábradlí. Alex se tajil dech. Snad nechtěl s tou těžkou taškou na zádech šplhat dolů? Rozhodně to tak ale vypadalo. Benny si dřepl, zapřel se rukama o římsu a spouštěl se pomalu níž, až tam nakonec zůstal s houpajícíma se nohama viset, černý stín přímo před jedním z osvětlených úzkých oken. Nohy měl stále příliš daleko od další okenní římsy, co chtěl dělat? Alex uslyšela zděšené zalapání po dechu a ohlédla se. Stál tam štíhlý muž v brýlích s kovovými obroučkami a tvrdém klobouku a díval se vzhůru.

Nahoře nad zábradlím se zjevil obrys policisty v uniformě, zableskla se hvězda na čáce. Teď už Alex věděla, proč Benny visí zvenčí na galerii: chtěl se schovat, fasáda byla jeho posledním útočištěm. Ten modrý už ho ale musel určitě vidět; nakláněl se přes zábradlí a zkoumal římsu, jako kdyby věděl, že tam někdo musí být. A pak se začal blížit k místu, kde visel Benny.

Alex měla prchat, ale nemohla, stála na ulici jako solný sloup.

„Policie už je u něj,“ slyšela toho muže v brýlích.

„Proč si takový sebevrah vybere zrovna KaDeWe?“ Alex by nejraději něco odpověděla, ale mlčela. Nedokázala přesně rozeznat, co se tam nahoře děje, viděla jen to, že policista už byl u Bennyho a taky přelezl zábradlí. Chtěl mu pomoct nahoru? On se ale neobtěžoval shýbnout, zůstal stát, jen sklonil hlavu, jako kdyby na Bennyho mluvil. Vypadalo to, že i Benny něco říká, ale Alex nerozuměla ani slovu.

Pak uslyšela Bennyho krátce vykřiknout a trhla sebou. Opouštěly ho už síly? To snad ne! Vzdej se, pomyslela si, tohle už nemá cenu, vylez nahoru a dej se zatknout. Policajt se stále díval dolů a v záři světelných reklam Alex na vteřinu zahlédla jeho tvář, která vypadala jako vztekem sešklebená maska. Co se to tam dělo? Že by Benny zase nedokázal zkrotit svůj drzý jazyk? Slyšela ho znovu vykřiknout, byl to táhlý výkřik, jiný než předtím, mnohem zoufalejší. Teď zněl jako kluk, kterým byl, a ne jako muž, jímž se snažil být.

Alex zakláněla hlavu, až ji bolela šíje, a nedokázala odtrhnout zrak. Proč se právě pustil pravačkou, jak se tam chtěl udržet jen na jedné ruce, ještě ke všemu s těžkou taškou na zádech? Hleděla a hleděla a nechtěla věřit tomu, co vidí. Až nakonec pochopila a nechtěla chápat. Žádný výkřik, ani muk, padal nocí naprosto tiše. Nechtěla věřit, že je to Benny, to němé tělo, které se řítilo k zemi.

Znovu něco uslyšela teprve tehdy, když jeho tělo dopadlo. Žuchnutí, jako pytel brambor, který spadne z korby náklaďáku, a současně s ním i zapraštění kostí.

Potom bylo ticho.

Strnulost, se kterou ten pád prožívala, neschopná se pohnout nebo třeba jen mrknout, povolila. Benny tam ležel ani ne deset metrů před ní, byl podivně pokroucený a nehýbal se. Alex se rozběhla a dřepla si k němu. Neviděla skoro žádnou krev, kupodivu. Bennyho oči byly zavřené. Kdosi nad ní zafuněl, byl to muž v brýlích, který přišel blíž a díval se.

Alex na něj zaprskala. „Tak sežeňte sanitku přece!“ Muž pokrčil rameny, spíš bezmocně než tázavě, a odešel.

Alex se sklonila k Bennymu, uslyšela chrčivý dech. Byl naživu! Ona to věděla!

Klekla si na dlažbu, položila si jeho hlavu na koleno a hladila ho po vlasech. Otevřel oči, jeho dech se zrychlil a hvízdal.

„Alex,“ řekl, když ji poznal.

„Nemluv, hned přijede sanitka, pomůžou ti.“

„Omlouvám se, Alex. Já jsem to podělal.“

„Nežvaň nesmysly.“

„Nemohl… nemohl jsem se udržet, on mi stoupl na prsty.“

Zahvízdalo to, když se Benny pokusil nadechnout.

Mluvení pro něj bylo stále těžší.

„Nemluv tolik, Benny, nemluv.“

„Musíš pryč… jinak tě dostanou. Jsou to darebáci…“ Podívala se nahoru, ten policajt tam pořád stál a hleděl dolů, cosi vysvětloval jednomu kolegovi a ukazoval na ně, ukazoval na Alex a Bennyho dole na Passauer Strasse. Druhý policista na něj začal mluvit, vypadalo to, že mu nadává. Tím už se však nedalo nic napravit. Benny se znovu nadechl a jeho plíce znovu zapískaly.

Alex se na něj podívala, z úst se mu vyřinula krev.

„Benny!“ křičela na něj. „Vydrž, člověče, vydrž!“

„Alex.“ Pokusil se usmát. „Půjdeš se mnou někdy tancovat, slibuješ?“

„Slibuju,“ řekla a cítila, jak jí začínají téct slzy. Jeho nádechy následovaly ve stále kratších intervalech, znovu mu z úst vyhrkla tmavá krev. Alex ji setřela rukávem. Benny se na ni díval, celou tu dobu se na ni díval se smutkem v očích, jako kdyby se loučil. Potom zavřel oči.

„Ne,“ řekla Alex, „nevzdávej to, slyšíš, nevzdávej to! Sanitka tu bude hned.“

Benny už oči neotevřel. Hvízdající dech byl stále rychlejší a pak najednou ustal, jako když člověk vypne nějaký přístroj. „Ne,“ křičela Alex, „ne! Nemůžeš přece umřít! To nesmíš!“

Řvala na něj, ale věděla, že on už ji neslyší. Hlava se mu pomalu svezla na dlážděný chodník.

Alex se rozhlédla. Směrem z Tauentzien přicházelo několik zvědavců. Muž v brýlích se nevracel, neblížila se ani sanitka. Zato však z nenápadného bočního vstupu KaDeWe vycházelo několik mužů v uniformách. Spolkla slzy a dala se do běhu.

„Zastavte toho kluka! Patří k nim!“

Alex se neohlížela, věděla, že je pronásledována. Musela si udržet chodce od těla, zařvala na nějakou elegantní dámu, která uskočila a narazila do mříže před výlohou. Alex pádila dál směrem k davům lidí proudícím po Tauentzien. Někde se tam mezi nimi ztratit a pryč. Za zády se jí rozječela píšťalka a někdo volal.

„Stát! Zastav se! Policie!“

Utíkala dál, šikmo přes chodník do Tauentzienstrasse, kolem troubících aut, jeden taxík musel s kvílením brzd zastavit, řidič nadával, ale Alex to nevnímala. Po tom, co se stalo Bennymu, se začala bát o život. Proletěla těsně před tramvají, jejíž řidič na ni varovně zvonil, pak přes středový pás a běžela dál stejným směrem jako elektrika, která rozvážně rachotila směrem na východ. Její pohled zavadil o cedulku přísně zakazující naskakování během jízdy. Zamyslela se jen na zlomek vteřiny, zrychlila a vyskočila na plošinu, protlačila se do nitra vozu, pokoušela se něco zahlédnout okny na druhé straně, která byla většinou zacloněna těly cestujících. Tamhle stáli její pronásledovatelé. Dva muži v modré čekali, až jim tramvaj, která již vjížděla do zatáčky okolo stanice metra Wittenbergplatz, konečně uvolní cestu. Alex se cpala dále do vozu a nedbala na nadávky lidí. Podívala se na ceduli s číslem linky. Šestka. Jela do Schönebergu. Nebyl to úplně její směr, ale kdyby vystoupila hned na Wittenbergplatzu, mohli by ji policajti možná ještě objevit. Elektrika zastavila a masa lidí se dala do pohybu. Více lidí vystupovalo, než nastupovalo. Alex sledovala, jak se její možnosti úkrytu stále víc smrskávají. Pořád vyhlížela z okna, ale žádné modré uniformy neviděla. Jako poslední přistoupil tlustý muž, na kterého se hned nalepila. Skrývala se za tlouštíkem a sledovala dveře. Ne, že v poslední chvíli naskočí nějaký muž v modré uniformě. Pak však tramvaj zacinkala a dala se do pohybu. Každým metrem nabírala rychlost a každým metrem z Alex opadalo její napětí. Setřásla je!

Najednou zase cítila tepající ránu na své ruce. Krev již prosákla provizorním obvazem. Obvazem, který jí uvázal Benny. Snad před hodinou, déle to být nemohlo. Smutek ji zachvátil tak prudce jako divoká šelma, která číhá ukrytá v temném houští. Slzy jí vyhrkly z očí, aniž by se jim mohla bránit a rozplakala se tak bez zábran, jak už spoustu let neplakala.

Teprve, když se trochu uklidnila a utřela si slzy rukávem, zjistila, že na ni všichni ve voze zírají.

„Na co čumíte?“ vyjela na ně a lidé, kteří se ještě před okamžikem tvářili soucitně, se od ní odvraceli.

2

Tohle měl člověk za to, že chodil přesně. Mohl pak čekat. Rath střídavě zkoumal obrazy na stěně a svoje nehty. Na svém saku objevil mastný flíček. Nosil ten šedý oblek už příliš dlouho. Kdyby věděl, že ho dnes budou chtít vidět náčelníci, vzal by si ten hnědý, čerstvě vyčištěný. Aspoň že měl čisté nehty.

Renate Greulichová mlátila do psacího stroje, jako kdyby byla v místnosti sama.

„Doktor Weiss ještě hovoří. Posaďte se na chvilku.“ To bylo vše, co mu sekretářka doposud sdělila, a Rath si sedl. A čekal.

Připadal si jako v čekárně u doktora. U doktora, který jistě přijde s nějakou neveselou diagnózou a člověk sice nemá tušení s jakou přesně, ale ví, že bude nepříznivá. Když si ho volali šéfové, bývaly z toho většinou mrzutosti. Rath si ale při nejlepší vůli nedokázal vzpomenout, že by v posledních týdnech porušil nějaké služební předpisy. Dokonce byl ve službě teprve týden po dvoutýdenní letní dovolené, která byla tvořena pár dny v Kolíně a týdnem u Baltu, obojí s Charly. A obojího se měl radši ušetřit. Oba se toho měli ušetřit.

Zazvonil telefon a Renate Greulichová ho zvedla.

„Ano, pane doktore,“ řekla a hmátla cílevědomě po šanonu, který ležel na jejím stole. Bez dalšího slova s ním zmizela za polstrovanými dveřmi vzadu.

Rath se za sekretářkou díval, pak si vzal z konferenčního stolku noviny a cítil se už naprosto jako u doktora. Bez zájmu prolistoval politiku, spory o reparace, úsporná opatření, načež se zastavil u jednoho titulku v lokální části.

Noční hon na zloděje v KaDeWe. Mladistvý pachatel zahynul po pádu z výšky.

To byl ten případ, o kterém Gennat ráno mluvil v zasedací místnosti, dva zloději šperků přistižení o víkendu těsně po činu v Kaufhaus des Westens, neboli v Obchodním domě Západu. Jeden z nich to zkoušel jako lidská moucha po fasádě a zaplatil za svou nerozvážnost životem, mladý kluk, nanejvýš sedmnáct let, zatím ho neidentifikovali. Jeho komplic unikl i s polovinou kořisti. Podle vyznění článku by si člověk málem mohl myslet, že toho kluka uštvala k smrti policie. Že nebylo tak úplně v souladu se zákonem nechávat se zamknout v obchodním domě a vybírat tam vitríny se šperky, o tom noviny cudně pomlčely.

Dveře nejsvětější svatyně se otevřely, ale nevyšla z nich Greulichová, nýbrž příslušník pořádkové policie, policista jako z obrázkové knížky, čáku pod paží, modrou uniformu čerstvě vyžehlenou a naprosto bez poskvrnky, bez jakéhokoliv smítka. Ten muž evidentně věděl, jak se chodí před policejního viceprezidenta. Rath zakryl mastnou skvrnu na svém obleku novinami. Policista ho kývnutím pozdravil.

„Jaká je tam uvnitř nálada?“ zeptal se Rath.

„Jde to.“ Policista ukázal na noviny. „Už jste četl kritiky z víkendu?“

„Právě to čtu.“

„Takže si asi dokážete představit, jakou má doktor Weiss náladu.“ Policista pokrčil rameny, jako kdyby byl dlužen vysvětlení. „Ten nešťastný zásah v KaDeWe předevčírem jsem vedl já,“ řekl.

„Tak to je zlé,“ poznamenal Rath.

„Zlé je slabý výraz. Je to noční můra.“

„Věřte mi, já vím, jak se cítíte. Můžu vám jen poradit, abyste si tu věc nebral zbytečně k srdci. Není to vaše vina, tohle se v naší práci stává.“

„Zní to hezky, jak to tak říkáte. Ale na oddělení vražd musím stejně.“ Pořádkový si nasadil čáku. „Proč si zavolali vás?“

„To kdybych věděl,“ řekl Rath.

Policista se na rozloučenou dotkl štítku. „Taková hrůza to nebude,“ řekl a zmizel na chodbě.

O chvilku později se ukázala také Renate Greulichová a pozvala Ratha dál. Policejní viceprezident seděl za svým psacím stolem a zapisoval si něco do poznámkového bloku. Z jeho výrazu nešlo vyčíst, o co se jedná.

„Pane komisaři, posaďte se,“ řekl, aniž by zvedl oči. Rath se posadil a díval se z okna, zatímco Weiss beze spěchu dokončil své poznámky. Venku na slunci se leskl jeřáb Alexanderhausu a přenášel celý svazek armovacích tyčí, jako kdyby pro ně neplatila zemská přitažlivost. Weiss konečně zaklapl blok a zadíval se na Ratha skrz tlustá skla svých brýlí. Jako když se vrchní školní rada dívá na zkoušeného studenta, načež mu položí první otázku, pomyslel si Rath.

„Pane komisaři, vy máte bratra ve Spojených státech, je to tak?“

Rath počítal se vším možným, ale s touto otázkou ne.

„Jak prosím, pane viceprezidente?“

„Pokud jsem správně informován, žije váš bratr Severin Rath v Americe…“

„To je pravda, ale…“

„A už jste ho tam jednou navštívil.“

Kde vzal Weiss tyto informace? Nikdo o té cestě nevěděl, dokonce ani Engelbert Rath, jeho otec, kriminální ředitel, před kterým se jinak nedalo nic utajit. Tři měsíce se Gereon na jaře roku 1923 zdržoval v USA a hledal svého bratra, zatímco jeho rodiče si mysleli, že je na studijním pobytu v Praze – díky dopisům, které odtamtud posílal Paul. „Jste informován pozoruhodně dobře,“ řekl Rath, když se vzpamatoval.

„To patří k mojí práci,“ odvětil Weiss a neznělo to vůbec ironicky. „Pane komisaři, slyšel jste už někdy o Bureau of Investigation?“

„Americká federální policie…“

Weiss byl s Rathovou odpovědí spokojen. Sotva znatelně přikývl a rozevřel tenkou složku. „Mám pro vás úkol, pane komisaři,“ řekl nakonec. „Zvláštní úkol, při kterém může být jistá znalost amerických poměrů docela výhodou. Jak dobrá je vaše angličtina?“

Rath pokrčil rameny. „Docela slušná, myslím. Amíci mi rozuměli a já jim taky.“

Kam tím, k čertu, viceprezident jenom mířil?

Weiss k němu posunul složku přes stůl. „Tohle přišlo před pár dny dálnopisem,“ řekl. Rath přelétl první stránku. Abraham Goldstein, place of birth: Brooklyn, NY. Popis osoby. „Američtí kolegové nám to poslali po kabelu,“ pokračoval Weiss, „protože nás před tím člověkem chtějí varovat. Bureau ho považuje za člena jednoho z newyorských zločineckých syndikátů.“

„To je pěkné. A jak se to týká nás?“

Weiss pozvedl obočí, než odpověděl. „Abraham Goldstein, řečený Handsome Abe, je na cestě do Berlína. Včera večer prošel celnicí v Bremerhavenu.“

„Když je to tak zlobivý chlapec, proč ho Američani nechávají tak snadno vycestovat?“

„Protože proti němu nic nemají, ten muž má čistý štít. Má nějaké záznamy z mládí, krádež, poškození cizí věci, ublížení na zdraví, ale od té doby už nic, ani špatné parkování. Na kontě by měl mít několik nevyjasněných úmrtí v gangsterských kruzích. Američtí kolegové ho považují za vraha, který zabíjí na zakázku italských a židovských zločineckých syndikátů. A který pracuje tak dobře, že nezanechává žádné použitelné stopy. Nepopiratelné je to, že má kontakty na velká jména podsvětí, ale to není trestné.“

„Goldstein je Žid?“

„Přesně tak.“ Weiss nehnul brvou. Jako kdyby tato skutečnost nehrála žádnou roli. Jenomže ona hrála. Židovský gangster v Berlíně, i tato zpráva by byla vodou na mlýn antisemitů. Už i články o podvodech bratří Sklarekových byly v mnoha listech zabarveny jasně protižidovsky. Rath rázem pochopil, proč Weiss z této záležitosti dělá věc, o kterou se starají sami šéfové.

„Co chce Goldstein v Berlíně dělat?“ zeptal se nadřízeného. „Máme se čeho chytit?“

„Ne.“ Weiss zavrtěl hlavou. „Nemáme nejmenší tušení. Jisté je jenom to, že přijede.“ Viceprezident pokrčil rameny, jako by se omlouval. „Goldstein má turistické vízum. Možná chce jen doopravdy navštívit varieté Wintergarten, Sportovní palác nebo se vrhnout do víru nočního života tak jako spousta turistů, kteří sem jezdí, protože je u nás tak příjemně levně. Možné je všechno.“

„I to, že má v Berlíně vyřídit nějakou zakázku? Zlikvidovat někoho, kdo dělá problémy?“

Weiss se tvářil skepticky a pokrčil rameny. „Zdejší zločinecké kruhy a americké gangsterské syndikáty mají jen volné vzájemné vazby. Většinou jde o pašování drog nebo alkoholu. Nevěřím, že by se americká válka gangů přelévala do Evropy.“

„U nás taky nevládne zrovna klid a mír, pokud si vezmete ty poslední týdny,“ prohlásil Rath. „Možná si Goldsteina povolala nějaká naše těžká váha. Protože pro něj má práci…“

„Ve městě skutečně panuje jistá nervozita,“ řekl Weiss, „Naše berlínské gangy vědí svoje. Ještě než nás informovali Američané, ohlásili nám naši informátoři, že je ve městě očekáván nějaký Američan.“

„A co s ním uděláme my? Když mu nemůžou nic dokázat Amíci, čeho máme dosáhnout my?“

„My budeme Goldsteina hlídat. Dvacet čtyři hodin denně. A sice tak, aby o nás věděl. Je potřeba, aby věděl, že je sledovaný, že nemůže udělat ani krok, aby o tom policie nevěděla. Pokud by skutečně cestoval do Berlína kvůli tomu, aby někoho zabil, musíme mu ukázat, že se může raději rovnou vrátit domů s nepořízenou.“

„Když dovolíte, pane viceprezidente, nebyl by to spíš úkol pro pátrací oddělení?“

„Já s vámi rozhodně nebudu diskutovat o kompetencích.“ Weissův hlas zněl z ničeho nic ostře jako na kasárenském dvoře, hlas, který nestrpí odmluvy. Bylo znát, že ten muž sloužil ve válce jako důstojník. „Jak jste jistě správně pochopil,“ pokračoval, „jde patrně o to, abychom zabránili vraždě. Myslím, že to vysvětluje důležitost tohoto úkolu dostatečně.“

Rath přikývl jako školák.

„Vy tuto operaci povedete. Svolejte si pár mužů a vyrazte. Goldstein si rezervoval apartmá v Excelsioru. Ten už znáte, že?“

V Excelsioru Rath chvíli bydlel, když před dvěma lety přišel do Berlína. Ne ovšem v apartmá, nýbrž v jednolůžkovém pokoji nejlevnější kategorie. I to si Weiss nechal zjistit.

„A co mám dělat? Vyzvednout Goldsteina s kyticí na nádraží?“

Weiss se neusmál. „Mně nezáleží na tom, jestli ho přivítáte na nástupišti nebo v hotelu. Především mu hned zpočátku vysvětlíte, že se u nás bude chovat slušně. Ať má…“

Zazvonil telefon. Weiss zvedl sluchátko. „Ano, co se děje?“ řekl podrážděně.

Rath si nebyl jistý, zda je audience u konce. Zůstal sedět.

Weiss poslouchal a tvářil se vážně. „Pojedu tam sám,“ řekl nakonec, „pošlete mi auto a dejte vědět Heimannsbergovi.“

Položil sluchátko. „Myslím, že jsme si všechno ujasnili, pane komisaři,“ řekl Rathovi. „Dejte se do práce, zítra mi osobně podáte hlášení, jak to probíhalo. Já teď musím ven. Na univerzitu.“

Weiss už zřejmě nehodlal nic doplnit, ale musel si všimnout Rathova tázavého výrazu.

„Studentské nepokoje,“ řekl. „Rektor požádal policii o pomoc.“

3

Divní, tihle Němci. Všude chtěli vidět jeho pas. Na lodi, v přístavu, ve vlaku. A teď ještě i v hotelu. Sledoval recepčního, jak do velké, v černé kůži vázané knihy hostů pečlivě zapisuje jméno, adresu a číslo pasu.

„We didn’t expect you so early, Mr Goldstein,“ řekl muž, jehož pěšinka vypadala jako narýsovaná podle pravítka, a vrátil mu přes pult americký pas, „but suite three-o-one is now ready for you.“ Vyslovoval jeho jméno „Goltštajn“, jako všichni v téhle zemi.

Goldstein zastrčil pas do kapsy. „Děkuji vám, to je velmi milé.“

„Ach, vy mluvíte německy!“ Recepční pozvedl obočí a nenápadným pohybem ukazováku přivolal pikolíka v livreji se zlatými prýmky.

„Sure.“

Výraz recepčního nic neprozrazoval, když podával poslíčkovi klíče. „Třistajednička,“ řekl a kluk naložil kufry na vozík.

„Kdyby mě pán následoval,“ řekl kluk a tlačil vozík k výtahům. V té své poněkud těsné livreji vypadal jako cvičená opice, co utekla svému flašinetáři. Goldstein si říkal, proč tomu klukovi, který měl na čepici vyšitou zlatou sedmatřicítku, nedali něco v jeho velikosti.

Stejně jako Rahel Goldsteinová, která svého jediného chlapce vždycky nechávala nosit kalhoty tak dlouho, dokud si i ten poslední pobuda nevšiml, že jsou mu moc krátké. Rahel Goldsteinová, která opouštěla jejich tmavý byt pouze tehdy, když šla do synagogy nebo na trh. Která celý život odmítala naučit se řeč své nové vlasti. Abe nikdy nepochopil, proč jeho rodiče vůbec odešli do Ameriky. Jejich život se odehrával na pár metrech čtverečních, takže mu bylo záhadou, proč k tomu vlastně potřebovali tak velkou zemi a tak velké město. On tu stísněnost nedokázal nikdy snášet, už jako malý kluk odcházel z bytu, jak jenom to šlo. Když pak matka umírala, vyhnalo ho to na ulici definitivně. Zatímco matka bojovala s tyfem a otec vysílal k nebi marné modlitby, potloukal se jejich syn stále častěji u mostu Williamsburg Bridge s Moem a jeho hochy. Ti ho respektovali, i když byli o pár let starší než on. Otec ho nejdřív nechal u přátel, potom ho dal do domova, ale Abe všem těmto pokusům odolal.

Moeův gang, to byla jeho rodina, jinou nepotřeboval. Ve čtrnácti vydělal Abe Goldstein svoje první peníze. Za jeden den měl víc, než kolik jeho otec vydřel za několik týdnů. Hned po matčině smrti, při jejímž pohřbu byl naposledy v synagoze, o něm začali lidé ve čtvrti mluvit, a pak ještě mnohem víc, když se na pohřbu svého otce zjevil na hřbitově opilý, a mluvili o něm i nadále, teď už ale s respektem. To bylo to jediné, na čem záleželo.

Výtah si to svištěl vzhůru téměř neslyšně. Dvakrát zastavili, ale teprve, když liftboy ohlásil třetí patro, opřel se poslíček číslo 37 znovu do vozíku. Apartmá 301 se nacházelo nedaleko od výtahů, jen jednou zabočit za roh a už stáli před dveřmi. Pikolík odemkl a Goldstein vešel. Vypadalo to dobře. Přesně ten komfort, jaký člověk od této cenové kategorie mohl očekávat. Prostranný, světlý obytný prostor, velká okna směřující k obrovské střeše nádraží, před nimi velký psací stůl, útulný sedací kout s polstrovaným nábytkem, na stole mísa s ovocem, vpravo dvoukřídlé dveře vedoucí do ložnice. Pikolík postavil zavazadla do prostoru a nyní stál u dveří, jednu dlaň nenápadně otočenou směrem vzhůru. Goldstein vtiskl klukovi do ruky dolarovou bankovku – stále se ještě nedostal k tomu, aby si vyměnil německé peníze – a počkal, až mu pikolík popřeje příjemný pobyt a zavře za sebou dveře.

Když konečně osaměl, šel k oknu a zapálil si camelku. Nad střechou nádraží visela mračna, ale slunce si přesto někudy našlo cestu a svítilo na hemžení před oblouky z pálených cihel, z nichž proudili lidé s kufry i bez kufrů a mávali na taxíky nebo pospíchali na autobusové zastávky a na tramvaj. Takže byl v Berlíně. Vyfoukl cigaretový kouř proti sklu a díval se na město tam venku za oknem. Nevěděl přesně, co ho tu bude čekat, a to ho naplňovalo neklidem. Opravdu tu cestu podnikl jen proto, aby viděl jednoho muže – možná aby ho viděl umírat –, přičemž vlastně znal pouze jeho jméno, ke kterému si ani neuměl přiřadit obličej?

Vyplašil ho nějaký zvuk. Šlo to z ložnice. Zamáčkl cigaretu v popelníku a automaticky sáhl za opasek, ale tam žádná zbraň nebyla, pořád si na to ještě nezvykl. Sebral ze stolu těžítko a tichými kroky se blížil ke spojovacím dveřím, v ruce bronzového ptáka připraveného k úderu. Že by tu strašil někdo z chlapů tlustého Moea, to si představit neuměl, tak dlouhé paže tlusťoch přece jen neměl, ale Abeu Goldsteinovi se vždycky vyplatilo počínat si v nejasných situacích o něco obezřetněji než ostatní. Opatrně natáhl hlavu a nahlédl pootevřenými dveřmi do místnosti. U protější stěny stála obrovská postel se saténovým přehozem v barvě šampaňského a dvěma nočními stolky. Vpravo, vedle komody se zrcadlem, vedly dveře do koupelny. Byly otevřené a v jejich rámu uviděl hezky kulatý zadek, který na něj vystrkovala sehnutá postava v černé sukni a bílé zástěře. Pokojská, které se asi nepodařilo dodržet časový plán, v každém případě ještě rovnala bílé ručníky na poličku. Pár vteřin si vychutnával pohled na ten pohupující se zadek, pak si hlasitě a významně odkašlal, načež se pokojská otočila, polekaně, jak si v první chvíli myslel, ale potom uviděl její oči a poznal, že se tu nechala přistihnout záměrně. Měla zálusk na spropitné.

„Omlouvám se, pane.“ Udělala zdvořilé pukrle a dívala se do země, což zřejmě mělo působit rozpačitě, ale její oči drze jiskřily, když se na něj zase podívala. „Excuse me, sir. I’m Marion, your chambermaid. Vaše pokojská“

Její angličtina nebyla špatná. Evidentně věděla, že nový host je Američan. „Vážím si pokojských, které plní svoje úkoly svědomitě,“ řekl. „Nenechte se rušit od práce.“

„Už jsem tady skončila.“ Obdařila ho dalším dokonale nevinným pohledem. „Pokud mě pán už nepotřebuje.“ Vytáhl svazek dolarovek a položil jí do dlaně tři bankovky. „Jak se tak na vás dívám, tak bych vás ještě potřebovat mohl.“

„Kdykoliv k službám, pane. Pošlete pro Marion. Teď musím zase dál.“

Schovala peníze, jako by bylo spropitné v této výši samozřejmé, a vzala do podpaží stoh ručníků. I z profilu vypadala k světu. Když kolem něj procházela, letmo se o něj otřela a Goldstein ucítil, jak mu mezi nohama pulzuje krev. Následoval Marion do salónu, ale dívka už otevřela dveře na chodbu.

„Marion,“ zavolal rychle, než mohla zmizet, a ona se zastavila ve dveřích a čekala. Po chodbě prošel nějaký postarší pán a zvědavě zašilhal dovnitř. Goldstein z opatrnosti přešel do angličtiny. „May I see you again, Marion?“ řekl. „You know, I could need some company in this town…“

Stála ve dveřích a vzhlížela k němu svýma velkýma modrýma očima takovým způsobem, že svou erekci cítil už naprosto zřetelně. Ona ji zřejmě i viděla, ale to mu bylo jedno.

„Teď musím opravdu dál,“ řekla. „Ale ve čtyři končím.“

„Budu tady. Stačí zaklepat.“

4

Rigaer Strasse celkově nebyla hezká ulice, ale tady byla nejošklivější, přesně v tomto místě. Jako kdyby se Kalli zcela záměrně rozhodl pro nejbídnější adresu, kterou dokázal v těchto nepříliš povznášejících končinách najít. Alex přijela devítkou na Baltenplatz a zbytek došla pěšky. Teď odložila těžkou tašku a zůstala chvíli stát před výkladem. Eberhard Kallweit, nákup a prodej stálo bílou barvou napříč celou výlohou. Za ní se prášilo na všemožné harampádí, gramofon, psací stroj, elektrický vysavač, telefon, čtyři židle, které se k sobě nehodily, a fíkus, u něhož se nedalo určit, zda patří k zařízení obchodu nebo mezi zboží. Nic z toho se nikdy neprodalo za celé ty měsíce, co Alex ten krám znala. Skutečné obchody Kalli provozoval s věcmi, které se neobjevovaly ani za výlohou, ani v účetnictví.

V obchodě nebylo vidět žádné zákazníky, Alex vzala svou tašku a vyšla po několika schodech.

Když stiskla kliku a vešla, trochu nakřáple to zacinkalo. Kalli číhal ve svém šedivém plášti za pultem a nasadil svůj obvyklý kramářský úsměv, který mu zamrzl na tváři ve chvíli, kdy ji poznal. Vteřinu tak s úsměvem setrval v jakémsi stavu šokové strnulosti, pak na ni zasyčel tak tiše, jako kdyby se bál, že je někdo poslouchá. „Ty ses zbláznila, prostě sem jen tak vpadnout. Co když přijdou zákazníci?“

„Nebyls tam, včera u Krehmanna.“

„Ty seš dobrá, holka, to se musí nechat! Tys byla u Krehmana po tom všem, co se stalo? Když jste to tak zvrtali? Jdou po tobě poliši, víš to?“

„Zvrtali?“ Alex nevěřila svým uším. Kalli, ten hajzl!

„Ty tomu říkáš zvrtali? Benny je mrtvý, sakra.“

„Co se měl co drápat po fasádě obchoďáku?“

„Nechtěl se nechat chytit. Kdyby ho ten policajt neskopl, byl by naživu.“

„Co to sakra povídáš?“

„Šel po něm jeden policajt. Rozdupal mu prsty, takže se už neudržel. Proto Benny spadl. On ho zabil. A já jsem se na to musela dívat a nemohla jsem nic dělat.“

Kalli zavrtěl hlavou. „Zatraceně, že jsem si vůbec začínal s touhle školkou!“ Zdálo se, že mluví se svou pokladnou, protože na ni se díval, když mluvil. „Měl jsem tušit, že se to podělá.“

Alex byla rozhořčením bez sebe. „To tys nás poslal do KaDeWe,“ vyjela na něj. „Jindy šlo všechno dobře, u Tietze i v Karstadtu, tam nebyli policajti a nikdy nebyly problémy. Ale tys nutně chtěl, abysme udělali KaDeWe.“

„Co tím chceš říct?“

„Nic. Jenom to, žes nás tam poslal, protožes chtěl ty věci.“ Alex postavila tašku na pult. „A my jsme ti je zařídili.“

Kalli zíral na tašku. Pak ji rychlým pohybem ruky strhl z pultu. „Tobě přeskočilo, že se s tím tady jen tak procházíš? A lezeš ke mně do obchodu?“

„Tys nebyl včera u Krehmanna, tak ti to asi musím přinýst sem. Hodinky a šperky, jak jsme se domluvili.“

„Domluvili jsme se, že se nenecháte dostat.“

„Dostali Bennyho. Mě ne.“

Hubený muž v šedém plášti pokrčil lítostivě rameny.

„Co s tím mám dělat, holka? Prasklo to po tom všem pozdvižení, co jste napáchali v KaDeWe. Tyhle krámy už nikdo neprodá, dokonce ani já.“

„My jsme nenapáchali vůbec nic, my jsme si museli poradit s policajtama!“ Alex zvyšovala hlas, až málem křičela. „Benny kvůli tomu šmejdu umřel a ty už ho nechceš? Já asi blbě slyším!“

„Ale no tak, Alex, nerozčiluj se tolik!“ Kalli zvedl ruce. „Podívejme se nejdřív, cos přinesla. Ale ne tady, pojď se mnou dozadu.“

V malé místnosti za krámem to páchlo cibulí a pivem. Kalli sklidil talíř a dvě prázdné lahve od piva a položil tašku na stůl. Z náprsní kapsy svého pláště vytáhl odřené kožené pouzdro, otevřel ho a vykramařil z něj brýle. V tom plášti a nakřivo posazenými drátěnými obroučkami na nose připomínal bláznivého profesora chemie. Posadil se ke stolu a podržel si každé hodinky, které našel, před svými pokroucenými brýlemi.

„Samý hodinky,“ řekl po chvíli a znělo to zklamaně.

„Šperky nemáš?“

„Ty mají policajti.“ Alex polkla. „Byly v Bennyho tašce.“

Kalli zavrtěl hlavou. „Holka, to s tím policajtem, co prý zabil Bennyho, je to pravda?“

„Sama jsem to viděla a… A řekl mi to, než umřel. Benny mi řekl, že mu ten chlap dupal po prstech tak dlouho, že se už nedokázal udržet.“

Kalli se na okamžik zamyslel. „Nechej si to radši pro sebe. Tyhle historky bys roztrubovat neměla, to pak policajti nerozumí legraci.“ Potom vstal tak prudce, až sebou Alex škubla. „No, tak pojď se mnou, děvče,“ řekl.

„Já nebudu hajzl.“

Následovala ho zpátky do krámu. Kalli někde na pokladně stiskl páčku a zásuvka s penězi s hlasitým cinknutím vyjela. Vylovil ze zásuvky jednu hnědou bankovku a podával ji přes pult. „Na,“ řekl. „Že jsi to ty. A kvůli té věci s Bennym.“

Alex zírala na bankovku a Werner von Siemens jí ten pohled oplácel. „Dvacka?“ řekla. „To snad nemyslíš vážně. Dokonce za to haraburdí od Tietze jsi nám dal víc!“

„Já ti dělám laskavost, děvče! Ty věci od tebe jinak neodkoupí nikdo na světě. Ne po tom, co se stalo! Víš, jak horký je to zboží? Beztak z toho budu mít problémy, ale že seš to ty…“ Zamával bankovkou. „No tak. Vezmi si ty prachy a je to v pořádku.“

Alex váhala. Dvacet marek, tolik Kalli pravděpodobně shrábne za jediné hodinky, pokud je prodá dál, a v tašce jich bylo nejmíň padesát. Naprostá drzost, tyhle peníze. Na druhou stranu měl pravdu: pokud je neodkoupí on, tak se těch hodinek nezbaví. Spolkla zlost, vzala si dvacet marek a při té příležitosti nahlédla do Kalliho pokladny. Byla slušně naplněná. Peníze, které jí náležely, si mohla vzít i jinak, to se ještě uvidí. S Kallim, který spokojeně sledoval, jak strká peníze do kapsy, rozhodně ještě neskončila, to bylo jisté. Alex už byla u dveří, když tu si ještě na něco vzpomněl.

„Ještě jedna věc, děvče,“ řekl a zazubil se na ni jako hyena. „Nic ve zlým, ale já opravdu nepotřebuju žádný opletačky s fízly. Takže… udělej to pro mě a už se tady víckrát neukazuj.“

Uvidíme, ty hajzle, pomyslela si Alex a přikývla. To ještě uvidíme!

5

Rath stanul před polonahým mužem, což ho v první chvíli tak zaskočilo, že si nebyl jistý, jestli má tu čest s tou správnou osobou, ačkoli mu na recepci řekli číslo přesně tohoto pokoje. Ten člověk měl skvěle vypracované tělo, což určitě rád stavěl na odiv, tak to aspoň vypadalo. Kromě hotelového ručníku ovinutého kolem boků na sobě nic dalšího neměl a tvářil se přinejmenším stejně udiveně jako Rath sám. Zjevně čekal někoho jiného, někoho, koho člověk může přijmout jen v ručníku a mokrými vlasy ze sprchy. Že by se ten chlápek hned na nádraží Friedrichstrasse nechal sbalit od prostitutky? Nebo snad měl v Berlíně milenku?

Rath si odkašlal do pěsti, byla to takový hloupý návyk v trapných nebo nepříjemných situacích, tohle rozpačité chrmlání, které ho naučili už v raném dětství a kterého se už nedokázal zbavit, ačkoli si pokaždé připadal jako rodinný sluha, když přistihne panstvo při hrátkách v posteli.

„Abraham Goldstein?“ zeptal se polonahého muže, jakmile byl opět pánem svého hlasu.

„Gould-stýn“ opravil ho Goldstein tou nejširší americkou výslovností.

Dvakrát nebezpečně ten ručníkář nevypadal. Zdálo se, že sportuje, a jeho živé oči měly ironickou jiskru, jako kdyby nedokázal brát život vážně. Rath vytasil odznak. „German Police. May I come in, sir?“

Znak kriminální policie na Goldsteina žádný dojem neudělal. Přikývl, ustoupil stranou a otevřel dveře úplně. Rath vešel a rozhlédl se. Drahé zařízení. Damaškové tapety, mahagonový nábytek, měkké koberce. A asi čtyřikrát až pětkrát větší než pokoj za čtyři marky padesát v bočním traktu Excelsioru, který Rath svého času obýval, když před nějakými dvěma roky přijel do Berlína. A asi tak pětkrát dražší. Minimálně.

Rath si odkašlal. „Well, Mister Goldstein, I have to inform you that German Police is legitimated to…“

Goldstein, který mezitím vzal ze stolu balíček cigaret, ho přerušil. „A já jsem doufal, že to je room service,“ řekl. Rath se podivil. Ten muž mluvil německy téměř bez cizího přízvuku. Rozhodně to neznělo jako němčina amerických turistů, kteří slova spíš přežvykovali, než vyslovovali. „Obávám se, že vás musím zklamat,“ řekl. „Nemám v nabídce ani jídla, ani nápoje.“

Goldstein si vsunul cigaretu mezi rty a nabídl komisaři balíček. Byl to už úplatek, nebo si mohl jednu vzít? Camel stálo na balíčku a Rath byl na americké cigarety příliš zvědavý, než aby odmítl. Vzal si a Goldstein mu připálil.

„Tak, detektive,“ řekl Američan, když si také zapálil, „co vás ke mně přivádí?“

„Komisaři,“ opravil ho Rath. „Komisař Rath.“ Málem dodal oddělení vražd, jak byl zvyklý, ale pak si včas uvědomil, že je tu s jiným posláním. „Vy mluvíte německy.“

„Díky mé matce.“ Goldstein pokrčil rameny. „Tak mi prosím povězte, co ode mě berlínská policie chce.“

„V podstatě, to vám říct mohu, chce berlínská policie především jedno: aby se všichni ve městě chovali slušně.“

Goldstein zvedl obočí. „Aha,“ řekl a vydechl kouř nosem. Z koutků úst mu náhle zmizel úsměv. „A s touhle žádostí o slušné chování vítáte každého turistu ve městě? Nebo jen ty z Ameriky?“

„Jenom vybrané návštěvníky. Doufám, že si toho vážíte.“

„Když už se bavíme o slušném chování – byl jsem právě v koupelně. Dovolíte, abych se oblékl? Posaďte se zatím.“

Goldstein bez dalšího slova zmizel do vedlejší místnosti. Rath nabídku nepřijal a zůstal stát. Pootevřenými dveřmi hlídal okno ložnice. Nepočítal s pokusem o útěk a už vůbec ne s tím, že by si Američan chtěl prostřílet cestu jako v nějaké gangsterce, ale přesto rozepnul druk podpažního pouzdra a vytáhl svou služební zbraň Walther PP, kterou dostal před rokem jako náhradu za zničeného mausera. Odjistil pistoli a spolu s pravou rukou ji schoval do kapsy pláště. Pro všechny případy. Bylo trochu nezvyklé kouřit levou rukou, ale šlo to.

Sotva zamáčkl nedopalek camelky, Goldstein se vrátil v lehkém, světle šedém letním obleku. Rath ještě chvíli držel rukojeť pistole, ukazovák na spoušti, ale zdálo se, že Američan hodlá zůstat mírumilovný.

„Tak. Tady mě máte. Proč se neposadíte? Ani klobouk jste neodložil.“

„Já raději stojím.“

„Nevím, jaké povídačky jste slyšel o mně nebo o mé zemi, ale tu ruku můžete klidně vyndat z kapsy. Nejsem ozbrojen.“

Rath si připadal jako školák, který dostatečně dobře neukryl svůj tahák, a automaticky vytáhl ruku z kapsy.

„Stále jste mi neprozradil účel vaší návštěvy,“ pronesl Goldstein a zapálil si další cigaretu. Rath tentokrát odmítl.

„Momentálně na vás mám pár otázek, to je všechno.“

„Vy mě ale napínáte. Tak se už ptejte.“

„Jste Abraham Goldstein z New Yorku?“

„Z Williamsburgu. To patří k Brooklynu.“

„Proč jste přijel do Berlína, pane Goldsteine?“

„Podívejte se dole do knihy hostů, tam se to píše.“

„Chci to slyšet od vás.“

„No proč asi? Jsem turista, co si myslíte? Prohlédnu si krásné hlavní město Německa.“

„Žádné další důvody?“

„Máte na mysli nějaké konkrétní?“

„Možná máte za úkol někoho zabít.“

Goldstein, který právě potahoval z cigarety, se na něj podíval, jako by se přeslechl. „Co prosím? Vy máte moc bujnou fantazii, detektive!“

„Doma vás vyšetřovali nejmíň kvůli pěti případům násilné smrti.“

„Vyšetřovali, ale stojím tady před vámi. Co z toho vyvodíte?“

„Že jste měl dobrého advokáta.“

Rath otevřel hnědou aktovku a vyndal z ní razítkovací polštářek a list na otisky prstů.

Američan hleděl na formulář s deseti očíslovanými kolonkami. „What the hell is that?“ zeptal se.

No vidíš, ty arogantní chlapečku, pomyslel si Rath, tak jsme tě přece jen vyvedli z konceptu! „Pane Abrahame Goldsteine,“ řekl formálním tónem jako soudní exekutor, „berlínský policejní prezident mě zmocnil odebrat vám otisky prstů. Možná bychom se k tomuto účelu mohli přece jen posadit…“

„Co to má být? Tohle děláte každému cizinci?“ Rath odklopil kovové víčko polštářku s barvou. „Ne.“

„A čemu vděčím za takovou poctu?“

„Pane Goldsteine, chci s vámi mluvit úplně otevřeně. Berlín se z vaší návštěvy dvakrát neraduje a…“

„Nemusíte věřit všemu, co vám Hooverovi lidi navyprávějí! Myslíte si, že jsem gangster?“

„Nezáleží na tom, co si myslím. Už samotný váš rejstřík trestů ospravedlňuje identifikační opatření tohoto druhu. Přišel jsem za vámi, abych vám ušetřil nepříjemnosti. Jestli si přejete, můžu klidně všechno sbalit a předvolat vás na zítřek na prezidium. Musím vás ale varovat, čekací doby na identifikační službě jsou nechvalně proslulé. To abyste si vzal pár sešitů s křížovkami.“

Goldstein se zazubil. „Německé poldy by člověk neměl podceňovat, co? Hraje si tu na byrokrata a je všemi mastmi mazaný.“ Svlékl si sako, vykasal si rukávy košile a posadil se ke stolu. „Okay, ať to máme za sebou. Ale pokud se mnou ještě někdy budete mít v úmyslu něco takového, tak přijďte prosím trochu dřív. Abych nemusel do koupelny nadvakrát.“

„Čistota půl zdraví,“ ucedil Rath, vzal Američanovu pravou ruku, přitiskl jeho palec nejprve na polštářek s barvou, pak na příslušné políčko formuláře. Hezký, čistý vzorek, IS bude mít radost. Snad ho nebude muset porovnávat s otisky z místa činu. Záležitost s otisky prstů měla Goldsteinovi hned na úvod ukázat, kdo je tady pánem. Američan si však z procedury zjevně nic nedělal.

„Co se s tím papírem stane, až skončíme?“ zeptal se jako pacient, který se ptá doktora na svůj krevní tlak.

„Půjde do naší sbírky,“ řekl Rath a odebral další otisk.

„A pokud se vaše otisky v tomto městě objeví při nějaké levárně, i kdyby to byl jen nezaplacený účet v hampejzu, tak půjdete za švédské záclony. Tak prosté to je.“

„Jak jsem už řekl, jsem turista, chci se jen podívat po městě. Co by se mělo stát?“

„Takže nebudete mít nic proti tomu, aby se policie dívala, jak se vy díváte po městě.“

„Cože?“ Goldstein ucukl rukou, než mohl Rath otisknout na papír již začerněný malíček. No vida! Tak přece jen tomu Amíkovi pokazil náladu.

„Nemusíte se rozrušovat! Trochu na vás dohlédneme. V zájmu vaší bezpečnosti. Pokud nemáte co skrývat, nemělo by vám to vadit.“

„Mně ale zatraceně vadí, když za mnou někdo čenichá. Fucking unbelievable! Tohle je policejní stát, nebo co? Myslel jsem, že jste císaře vyhnali, že tu máte demokracii!“

„Zkrátka nám záleží na bezpečnosti našich… turistů.“ Goldstein Ratha pozoroval, jako kdyby ho hodnotil.

„Takže dostanu guvernantku, co? Dokonce s bouchačkou.“

„Říkejte si tomu, jak chcete.“

Goldstein potřásl hlavou. „A co uděláte, když se vám zkusím pláchnout z dohledu? Chcete mě pak zastřelit?“

„To je prosté. Já vás pláchnout nenechám.“

Na Goldsteinově tváři se znovu rozlil úsměv. „No, to konečně zní jako fér nabídka,“ řekl a natáhl pravou ruku zamazanou od barvy. „Platí, detektive, tuhle sázku přijímám.“

6

Kolik lidí jen těmi otočnými dveřmi prošlo! Člověku by se zamotala hlava už jen z pouhého přihlížení. Rath nějakou dobu počítal všechny plešaté, kteří vešli, potom všechny muže s knírem, a když ho to přestalo bavit, tak všechny ženy s křivýma nohama. Něco dělat musel, aby zabil čas, a noviny už všechny přečetl. Samozřejmě článkům nevěnoval plnou pozornost, protože navzdory všemu musel sledovat halu. To kdyby ten Amík nakonec přece jen vypochodoval z výtahu. Abe Goldstein se však zjevně ve svém apartmá cítil dobře.

Služební duchové měnili popelníky každých deset minut a Rath pokaždé dostal úplně čistý, takže ztratil veškerý přehled o tom, kolik cigaret už vykouřil. Jeho zásoby se však už tenčily, měl v balíčku poslední dva kousky. No, aspoň že Excelsior kromě jiných vymožeností nabízel i vybranou nabídku tabákových výrobků.

Stále měl kvůli tomu namistrovanému Američanovi vztek. Pokus Goldsteina zastrašit žalostně selhal. Amík si z něj místo toho dělal legraci. Navrhl sázku. Jako kdyby spolu hráli na honěnou nebo na schovávanou anebo – a tato hra by asi byla nejvhodnější – na četníky a zloděje.

Skvělé vyhlídky. Rath vyklepal z balíčku poslední overstolzku a zapálil si. Káva v šálku se zlatým okrajem byla dávno studená. Přesto se jí napil, chvíli kouřil a listoval Vossische, aniž by je četl, až ho to taky otrávilo a odložil noviny vedle šálku. Okamžitě přiskočil pikolík, uhladil pomačkaný papír a pečlivě noviny složil, že vypadaly zase jako nové, a položil je zpátky k ostatním. Komisař zamáčkl cigaretu v panenském popelníku a vstal. Recepční na něj s očekáváním hleděl.

„Ach, pan komisař.“ Hlas muže s pěstěným knírem přetékal kyselou přátelskostí. „Co pro vás mohu udělat? Chcete znovu nahlédnout do knihy hostí? Nebo vám smím rezervovat pokoj? Když se zjevně hodláte zdržet déle.“

„Nedělejte si starosti. Vaše hala je dokonale útulná. Velice pohodlná křesla.“

„Pokud jde o komfort našich hostí, nešetříme ani penězi, ani námahou.“

„Tak to doufám.“

Recepční se trochu předklonil a ztlumil hlas. „Pane komisaři, nechcete mi konečně prozradit, čím na sebe mister Goldstein upoutal pozornost policie?“

Rath se k němu taky naklonil. „Obávám se, že do toho vám vůbec nic není.“

„Pokud je některý z našich hostí podezřelý z trestného činu, tak bychom to měli vědět. Nemůžu jinak než informovat našeho hotelového detektiva. Jde přece o bezpečnost našeho domu!“

Rath přikývl. „Máte pravdu. Povolejte toho svého detektiva. Nejprve bych si ale rád zatelefonoval.“

„Samozřejmě, pane. Mám vám ten telefonát také připsat na účet?“

„Buďte tak laskav,“ řekl Rath a přátelsky se usmál. Čtyři kávy, sendvič a telefonát. Trochu zvýšit účet za diety bylo jediným zadostiučiněním, které mu zbývalo. Ještě k němu přihodí minimálně velkou krabičku overstolzek.

Chvíli poté stál v jedné z telefonních kabin a díval se prosklenými dvířky ven, zatímco čekal, až bude spojen. Také odtud měl přehled o výtazích i velkých otočných dveřích vedoucích ven na Stresemannstrasse. Ve Spenerstrasse to nikdo nezvedal, takže se Rath nechal spojit s městským soudem v Lichtenbergu a vyžádal si slečnu Ritterovou.

„Dobře, že voláš,“ řekla. „Máme problém.“

„Copak?“

„Weber se dnes vrátil z dovolené…“

Justiční rada Albrecht Weber byl u městského soudu v Lichtenbergu Charlyiným nadřízeným.

„No a?“

„Je to… jak to mám říct… Weber nepodlehl kouzlu Kirie tak jako ostatní kolegové, takže… Gereone, nemůžu toho psa dál brát s sebou do kanceláře. Od zítřka musí Kirie chodit zase s tebou na Alex.“

Přesně tohle mu ještě chybělo. Zrovna teď.

„Můžeme se o tom pobavit dnes u večeře,“ pokračovala Charly. „Stejně s tebou musím mluvit ještě o něčem dalším. Přijdeš dneska rozumně?“

„Ne tak úplně, proto ti volám. Přijdu asi o hodinu později. Weiss na mě hodil jedno sledování.“

„Viceprezident osobně? Povídej.“

Charly nedokázala skrývat svou zvědavost. Sama dřív pracovala na oddělení vražd. Papírově jako stenotypistka, ale Gennat a Böhm při vyšetřování vražd spoléhali na její kriminalistický důvtip a dávali budoucí právničce příslušné úkoly.

Rath jí pověděl o Goldsteinovi a své misi.

„To zní jako práce za trest,“ řekla.

„Nic jsem neprovedl, čestně.“

„Možná tě Weiss chce potrestat za hříchy z mládí.“

„A já jsem si myslel, že za ně jsem už pykal dost.“

Rath musel zhruba před rokem vytrpět disciplinární řízení. Tenkrát z toho ještě o chlup vyvázl i díky tomu, že se za svého komisaře přimluvil Gennat. Pouze Rathovo avizované povýšení na vrchního komisaře se tímto řízením momentálně vyřešilo, na tom nemohla nic změnit ani politická podpora z pruského ministerstva vnitra, za kterou vděčil otcově příteli Konradu Adenauerovi, jemuž tehdy prokázal dobrou službu.

„Musím končit, Charly, myslím, že se tu po mně někdo shání. Uvidíme se večer!“

U recepce stál muž, jehož celkový zjev jaksi neladil s elegancí jeho světle hnědého letního obleku. Ačkoli ten oblek vypadal jako ušitý na míru, povlával svému majiteli na končetinách při každém pohybu. Ten člověk nevypadal jako vysloužilý policajt, kterého by Rath očekával, ale spíš jako vyhladovělý, nezaměstnaný účetní. Recepční ukázal bradou k telefonní kabině a hubeňour se zvědavě zadíval udaným směrem. Rath vyšel z kabiny a zamířil k recepci. Stisk ruky hubeného muže byl nečekaně silný.

„Jsem místní hotelový detektiv,“ řekl hotelový detektiv. „Grunert jméno mé. Vy jste od… kriminální policie?“ Poslední dvě slova vyslovil tak tiše, jako by se za ně měl člověk stydět.

Rath přikývl a představil se.

„Můžu vidět váš průkaz?“

„Ale ovšem.“ Rath vylovil doklad z kapsy. Hbité prsty hotelového detektiva nalistovaly patřičnou stánku. Grunert porovnal fotografii s originálem, shledal obojí v souladu a vrátil průkaz Rathovi. „Jistě rozumíte, že máme oprávněný zájem zjistit, v jaké záležitosti je v Excelsioru přítomna policie. Vaše pozornost se soustředí na jednoho konkrétního hosta, jak mi řekl náš pan Teubner. Jde o toho Američana ze tři nula jedna?“

„Přesně tak. Abraham Goldstein. Nemusíte si ale dělat starosti, ten člověk ví, že…“

„Pane Rathe?“ přerušil ho recepční Teubner. Stál za pultem a držel v ruce telefonní sluchátko. „Promiňte, pane Rathe, máte tu hovor,“ řekl. „Vypadá to naléhavě. Nějaký pan Gräf…“

Rath mu vytrhl sluchátko z ruky. „Reinholde?“

„Gereone, měls pravdu!“ Kriminální sekretář zněl trochu uštvaně. „Goldstein právě sjel výtahem sem dolů a jde do tunelu.“

7

Když zase přišel k sobě, nevěděl nejprve, co se stalo, cítil jen tu bolest v lebce, burácivou bolest hlasitou jako městská dráha, když člověk stojí přímo pod mostem. Teprve pak si uvědomil tu hudbu přehlušující bolest, která nyní zvolna polevovala. Někdo zpíval a on ten hlas znal, ale neviděl, kdo tam zpívá, musel otevřít oči, a ani potom, co to udělal, stále nic neviděl, jen jakousi neurčitou, rozpitou, špinavou šeď. Musel doslova donutit oči k zaostření a teprve pak rozpoznal svůj důvěrně známý šedivý plášť, který nosil vždycky v obchodě a který byl celý od krve. Když Kalli zjistil, že se dívá sám sobě do klína, zvedl hlavu. Na gramofonu se točila deska a nyní poznal i ten šlágr, co tu vyřvával z reproduktoru, příliš nahlas, mnohem hlasitěji, než jak si Kalli své desky obvykle pouštěl.

Potom spatřil modrou postavu sedící hned vedle gramofonu na pohovce, kde si vždycky dával šlofíka, a společně s tváří, kterou nyní uviděl, se mu konečně vrátily vzpomínky.

Nedovedl říct, jak dlouho byl v bezvědomí, ale venku se zřejmě ještě nesetmělo, protože skulinou pode dveřmi sem z krámu pronikalo světlo. Opatrně zvedl hlavu, pomalu, aby nevyprovokoval bolest. Policista si udělal pohodlí, sundal si z hlavy čáku a položil ji vedle sebe na pohovku. Ten chlap seděl v jeho kanceláři, na jeho pohovce a poslouchal jeho hudbu. Měl vůbec ponětí, jak ho Berolina zničí, až se o tom dozví?

Kalli stále nedokázal pochopit, jak se mohl nechat takhle zaskočit. Myslel si o sobě, že je mazaný lišák, který má navrch nad každým pobudou tady v Samariterviertelu. Po celou dobu se nenašel nikdo, kdo by se odvážil jeho malý obchod vyloupit, když všichni věděli, že pod pultem leží připravená nabitá pistole z války. Tenhle policajt o pistoli zřejmě nevěděl. Nebo mu byla lhostejná.

Kalli chtěl promluvit, aby tomu chlapovi vysvětlil situaci, do které se dostal, ale jazyk se mu lepil na patro, dostal ze sebe jen mlaskavé zasténání.

„Copak, ty přihřátá židovská svině,“ řekl pořádkový, „konečně vzhůru?“

„Tak proč,“ zeptal se policajt, „děláš v zatraceným židovským obchodě?“

„Co to má být?“ zalapal po dechu, když se mohl nadechnout, „co to k čertu je?“

„První přikázání: budeš mluvit jen tehdy, když se tě někdo zeptá,“ řekl pořádkový.

„Proč myslíš, že jsme tady, Kalli?“

Table of Contents

I - ZLOČIN

Sobota, 27. června až sobota, 4. července 1931

1

2

3

4

5

6

7