Alena Jakoubková 

Zmizení perníkové princezny 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Alena Jakoubková, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9339-1 (epub) 

ISBN 978-80-243-9340-7 (mobi) 

Tuto knihu věnuji své skvělé přítelkyni Renatě Javůrkové, která mi je velkou inspirací a knihu vymýšlela společně se mnou. Bez ní bych ji nikdy nenapsala.

Děkujuuuuuuuu A. J. 

Z rádia se ozývá, že se našlo další miminko v babyboxu:

Taky bych ho tam nejradši odložila, ale on by se tam už nevešel…

Renata J.  

o svém dospělém synovi,  

právě se nalézajícím na nebezpečné výpravě 

jenž se jí několik dní neozval 

Nemůžeš si prostě dovolit věřit všemu, co ti lidé napovídají…

Agatha Christie 

Ano, jsem přesně takový jako postavy v mých knihách… 

Raymond Chandler (a pod to se podepisuji) 

*** 

Země se pohnula, růže rozkvetly…

Klára Zimová otevřela oči a slastně se protáhla. Malinko se odsunula od spícího mladého muže, s nímž si čas od času dopřála potěšení, a sáhla po mobilu.

No nazdar, pomyslela si. Už jsou skoro dvě.

Vstala a vydala se do koupelny.

„Kam jdeš? Ještě jsem s tebou neskončil,“ zavolal na ni mladík.

Klára se otočila.

„Za chvilku musím otevřít.“

„Můžu přijít zase zítra?“ Klára pokývla hlavou.

„Jo, a nezapomeň přinést ty adventní věnce, cos mi slíbil. Vím, že nepracuješ jenom pro mě, ale snad bys mi mohl jít trochu na ruku, ne? Pokud možno hned ráno, a pokud možno co nejvíc laděných do bílé a stříbrné. Jakmile nasněží, jdou tyhle barvy na dračku, takže mi v těchto odstínech k tomu přihoď i pár vánočních závěsů na dveře.“

„Myslel jsem, že bych se zastavil zase o polední přestávce.“

„Na to zapomeň,“ odbyla ho Klára. „Vlčice jsou malá vesnice, nepotřebuju, aby té tvé stíhačce někdo donesl, že namísto do květinářství chodíš ke mně domů.“

Zaklapla za sebou dveře do koupelny a pustila sprchu.

Mladík se nespokojeně zvedl z postele. Natáhl si džíny na své dokonalé tělo s dlouhýma nohama, vypracovanými svaly a pevným zadkem a namyšleně zapózoval před zrcadlem ve velkém starožitném pozlaceném rámu, pověšeném nad toaletním stolkem z vyřezávaného teakového dřeva a zdobeného perleťovou intarzií.

Matěj Skořepa byl s tím, jak vypadá, spokojený. Taky že na tom pilně pracoval v posilovně… Díky tomu neměl problém si najít rozptýlení, kdykoli ho jen napadlo.

A že ho to napadalo často…

S Klárou to je super. Ačkoli je stejně stará jako jeho manželka, vypadá s těmi dlouhými blonďatými vlasy mnohem mladší a udržuje si štíhlou postavu. Jen ho zneklidňovalo, že ho nepozve do své ložnice častěji než jednou za měsíc, někdy i za dva.

Matěj si povzdechl.

Bude se muset poohlédnout po další ochotné dámě. Na manželku v tomto ohledu myslel jen jako na otravnou povinnost.

Klára se vynořila z koupelny v černých vlněných šatech, dokonale učesaná. Nespokojeně mlaskla, když viděla, že Matěj si ještě neoblékl ani bílé tričko.

„Tak už běž,“ vyzvala ho podrážděně. Matěj si natáhl tričko a bleděmodrý svetr.

„Pusu nedostanu?“

Klára se k Matějovi zlehka přitiskla a políbila ho.

„Tak už utíkej.“

Když za Matějem zapadly dveře, Klára ustlala postel a rychle prošla pětipokojovým bytem, který si před lety koupila. Všude měla dokonale uklizeno, tak vyšla na chodbu, zabouchla za sebou dveře a vydala se dolů, aby otevřela své květinářství.

Byla výhoda mít byt i obchod v jednom domě.

Než vešla do květinářství, rozhlédla se po náměstí. Na druhé straně před svou kavárnou otírala stolky, rozestavené pod podloubím, její sestra Gábina.

Zamávaly si a Klára se šla věnovat své práci. 

*** 

Gábina Marková se usmála na starostku Mráčkovou, která se usadila ke stolku pod podloubím tak, aby měla dokonalý přehled o všem, co se na náměstí šustne, přisunula k ní plynový sálač blíž, aby k její zákaznici nepronikla zima, a zeptala se:

„Dáte si latté, paní starostko?“

„Jo, dám,“ potvrdila Mráčková. Pak se podívala Gábině přímo do očí a zeptala se: „Nevyšel před chvilkou z domu, kde bydlí vaše sestra, manžel ředitelky školy? Jsem si jistá, že to byl on,“ dodala spokojeně. „A k tomu kafi mi přineste větrník.“

Gábina se na starostku úslužně usmála, ale v duchu si říkala, že investice do plynových sálačů možná sice byl dobrý nápad, protože chlapi si ke kávě dají rádi i cigaretu, ale místní drbny si všimnou i toho, co by jim mělo zůstat utajeno.

Klára by si měla dávat větší pozor, sakra.

„Kdepak, to byl Martin Veverků,“ zalhala Gábina bez mrknutí oka.

„Opravdu?“

„Jo, byl si tu před chvílí koupit makové šátečky, jak mu nakázala máma, a odnesl je domů, než se vrátí do školy. Veverkovi jsou na mých makových šátečcích závislí.“

„Měl by být touhle dobou ve škole,“ zabrblala starostka.

„Měli přestávku na oběd, před odpoledním vyučováním.“

Gábina se v duchu ušklíbla a šla starostce pro kávu a dezert.

Klára by si opravdu měla dávat větší pozor na to, s kým se zaplétá. V domě, kde má dole květinářství, bydlí kromě ní jen Veverkovi, a jak je vidět, lidi si všímají, co její dávno ovdovělá sestra dělá, jako by neměli dost vlastních starostí.

Gábina připravila latté a odnesla je ven starostce. Ta seděla s očima upřenýma na chodník před prodejnou s domácími potřebami a pozorovala mladou paní Kopeckou, jak si povídá s Vaškem Navrátilem. Oba byli rozesmátí, což té staré ochechuli muselo hnout žlučí, pomyslela si spokojeně Gábina a vrátila se do kavárny.

Jako obvykle měla okolo poledne všechny stolky obsazené. Kromě dortů a koláčů nabízela ke kávě i skvěle chutnající obložené chlebíčky z malé rodinné výrobny a bagety se šunkou a sýrem, a tak sem přicházeli i chlapi na rychlý studený oběd, když neměli čas zajít si do hospody. U stolku v rohu posedávaly její „úternice“, jak říkala třem asi sedmdesátiletým dámám, které se tu pravidelně v úterý scházely, aby probraly své potomky. Ostatně i ty cizí, když na to přišlo.

„Gábinko, přines nám každé ještě jedno kafe,“ požádala Kánská, „a dáme si ještě nějaký dortík. Jakmile napadne sníh, mám na sladké ještě větší chuť než jindy.“ Gábina přikývla. Připravila jim další šálky rozpustné kávy s mlékem a spolu s čokoládovými dortíky, které si dámy vybraly, jim je s úsměvem naservírovala na kulatý stolek s mramorovou deskou, okolo kterého seděly. Pak se vrátila za barový pult, kde předstírala, že pucuje sklenice na víno, které měla zavěšené nad barem.

Všimla si, že úternice naklonily hlavy k sobě, a našpicovala uši.

„Slyšela jsem, že ta mladá od Voříšků je v tom,“ zašeptala Kánská, ale Gábinino vycvičené ucho to samozřejmě zaznamenalo. „A to jí není ještě ani osmnáct,“ dodala Kánská pohoršeně. „Ty dnešní holky jsou moc do větru,“ informovala kamarádky svatouškovsky, ale Gábina ji měla přečtenou. Kánská nevypadala k světu, ani když byla mladá, a co zestárla, její věčně kyselý obličej zkysnul ještě víc.

„To budou mít Voříškovi radost,“ ušklíbla se zlomyslně Líbalová, která moc dobře věděla, že její Pepa v mládí pálil za babičkou dnešní nastávající maminky.

„S kým to čeká?“ zajímalo Hoškovou, a když na to přišlo, Gábinu také.

Kánská jen pokrčila rameny. Gábina se zamyslela.

Mladá Voříšková chodí s Ondrou Mráčkem. Jestli je otcem jejího dítěte on, starostku trefí šlak, ušklíbla se v duchu se zlomyslným potěšením. Starostku nesnášela, i když se k ní chovala se špatně předstíranou zdvořilostí. Starostka pořád básní o tom, že z jejího syna bude lékař, ačkoli všichni vědí, že Ondřej hlavu na učení nemá, na gymnáziu sotva prolézá. Ale v poslední době je Jitka Voříšková mladší často vidět i s tím řidičem, co jezdí u pošty… Gábina si v duchu řekla, že z toho kouká pěkné pozdvižení v každém případě, a napadlo ji, jestli to už ví i Jitčina máma. Teď ale neměla čas o tom dál přemýšlet.

Obešla stolky, sklidila nádobí a vzala si od zákazníků další objednávky.

Musím si zjednat někoho, kdo by tu pomáhal s obsluhou, slíbila si. Ještě vloni tu přes zimu málem chcípl pes, ale co tu otevřeli tu velkou dílnu na šití pracovních oděvů, začali se sem sjíždět lidi z celého okolí a její kavárnička doslova praskala ve švech. 

*** 

Klára zavřela dveře za posledním zákazníkem až skoro dvacet minut po šesté. Pán, který Vlčicemi jen projížděl, jak jí vysvětlil, cestou domů ze služební cesty do Tábora, a zastavil ho tu pohled na krásně naaranžovanou a osvícenou výlohu jejího květinářství, se nemohl rozhodnout, jaké květiny udělají jeho manželce radost k patnáctému výročí svatby. Nakonec ho Klára přemluvila, aby jí koupil patnáct rudých růží a keramického anděla, který si přidržuje v náruči medvídka.

Rychle si spočítala tržbu, která se teď, před Vánocemi, k její velké radosti každým dnem zvedala, vytřela podlahu, ujistila se, že chladírna na řezané květiny je zapnutá na přesně tu správnou teplotu, urovnala na polici ozdobné kameninové květináče, anděly, dózičky, svícínky, hrnky a další dárkové předměty, protože jí je zákazníci pravidelně rozházejí, sáhla po kabelce a opustila obchod.

Jako každý den se vydala přes náměstí ke kavárně.

S Gábinou jsou dvojčata, a i když obě vystudovaly na matčin nátlak zdravotnickou školu (podle ní nejlepší vzdělání pro dívky), ani jedna sestřičku nikdy nedělala. Gábina začala hned po maturitě pracovat jako servírka v jedné vyhlášené kavárně v nedalekém okresním městě, v Táboře, a jakmile si našetřila dost peněz, otevřela si vlastní malou kavárnu tady ve Vlčicích. A ona, Klára, přišla do jiného stavu krátce před maturitou, a když pak byla Klárka dost velká, aby mohla jít do školky, po sestřině vzoru se osamostatnila a otevřela si na náměstí květinářství.

Klára vešla do kavárny a zamávala na sestru.

„Posaď se někam, hned ti přinesu kafe.“

„Nepotřebuješ pomoct?“ zeptala se Klára.

„To budeš hodná. Vezmi objednávky.“

Klára obešla stoly, a až asi do půl deváté, než zůstalo u stolků jen pár zákazníků, kteří seděli většinou nad sklenkami vína, pomáhala sestře roznášet mezi stolky šálky s kávou a talířky s dortíky. Gábinina kavárna byla hodně oblíbená a stala se doslova srdcem městečka. Lidé si tu mohli posedět nad kávou či sklenkou vína a probrat všechno, co měli na srdci. Díky tomu měla Gábina dokonalý přehled o všem, co se ve Vlčicích šustlo. Její cvičené ucho zachytilo i nejtišší šepot.

„Měla by sis někoho najmout, jako já,“ poznamenala Klára k sestře, která jí ke stolku, kam se konečně posadila, přinesla sklenku šampaňského. Můžeš si to snad dovolit, ne? Potřebuješ šikovnou servírku, dej na dveře ceduli, určitě někoho najdeš.“

„Taky jsem už na to myslela,“ přitakala Gábina. „Jenže znáš Vlčice… Budou se mi sem hlásit nejrůznější existence, a když někoho odmítnu, bude oheň na střeše.“

„Ale když to bude někdo odsud, budeš ho aspoň znát.“

„No jo, máš pravdu, Kláro. Zkusím se poptat těch mladých holek, co je vidím, jak postávají ráno před autobusovou zastávkou. Některá z nich by mohla ocenit, že by nemusela ráno vstávat a denně dojíždět za každého počasí do Tábora.“

„No vidíš, to je nápad. Víš, od té doby, co se v krámě se mnou střídá Klárka, mám víc času sama pro sebe. A taky mohu podnikat spoustu věcí s Klárinkou,“ zmínila svoji milovanou pětiletou vnučku. „Mně nevadí, že na mě vyjde skoro vždycky odpolední směna. Zase to má výhodu, že si dopoledne objedu dodavatele a nakoupím si zboží, nebo si připravím podklady pro účetního. Co myslíš, Gábino, měla bych zkusit začít prodávat i bižuterii? Viděla jsem na trhu v Třeboni minulý týden moc krásnou, dělá ji taková šikovná mladá holka.“

Gábina pokrčila rameny.

„No, vezmi to do komise a uvidíš. Teď před Vánocemi se to hodí. Co mají chlapi, kteří dělají v lese nebo na poli, svým ženským kupovat? Zkus to,“ vybídla sestru a odběhla nalít mladému páru, který určitě nebyl z Vlčic, sedícímu u stolku v rohu další sklenky bílého vína a přinesla jim slané mandle, o které ji požádali.

Přesvědčila se, že pojišťovákovi Renému a jeho klientovi sedícími nad lahvinkou cabernetu a nějakými pojistnými smlouvami s kalkulačkou v ruce nic nechybí, a vrátila se ke Kláře. Posadila se proti ní s šálkem už asi sedmého cappuccina a spustila:

„Kláro, dneska si starostka všimla, že od tebe vychází Matěj.“

„Babizna by se měla starat sama o sebe,“ odsekla Klára.

„Jenže ona se sama o sebe starat nebude… a víš dobře, jak by ti mohla zatopit Skořepová, kdyby se to k ní doneslo. Ten její zajíček je docela pěknej, ale v hlavě má míchaný vajíčka. Je tak blbej, že je schopnej se tím, že s tebou spí, někde sám pochlubit. A že je Skořepka na něj extrémně háklivá, to by ti mohla Bára vyprávět.“

Za Bárou Loukotovou, jejíž manžel jezdil u dráhy jako průvodčí a často nebyl v noci doma, Matěj Skořepa docházel pod rouškou tmy tak dlouho, že si začal být jistý neodhalením, přestal si dávat majzla, a v jeho manželce, o patnáct let starší ředitelce místní základní školy, Josefě Skořepové, zvané Pepina, vzkypělo podezření, že jí manžel zahýbá. Matěj, vyučený malíř pokojů, ale ta práce mu moc nevoněla, si díky Pepininým penězům otevřel ve stodole u venkovského statku na kraji Vlčic, kde s Pepinou, která statek zdědila po prarodičích, bydleli, dílnu, v níž vázal květiny a věnce. A často dělal, jak jí sám vykládal, po nocích, aby měl přes den čas objíždět květinářství v celém okrese a nabízet své výrobky.

Když dělal po nocích až moc často a s jistou pravidelností, jež byla nezbytně dána turnusy služeb průvodčího Honzy Loukoty, Bářina manžela, Pepina si ho párkrát zkontrolovala. Jednoho večera, kdy jí Matěj tvrdil, že musí odevzdat velikonoční ozdoby pro důležitého zákazníka, takže jde do dílny a neví, kdy se vrátí a jestli vůbec, zjistila, že ve stodole je tma tmoucí a po jejím manželovi ani stopa. Příště, když se zase Matěj po večeři zvedl, že jde do dílny, s úsměvem přikývla. Dala mu jen malý náskok, rychle na sebe hodila svetr a vydala se za ním. Matěj, který vůbec netušil, že má v patách rozzuřenou manželku, si vesele vykračoval. Ve chvíli, kdy zapadl do domku Loukotových, začala Pepina vřískat, zvonit na zvonek a bouchat do dveří, až lidi ze sousedství vycházeli na ulici v domnění, že někde hoří.

Když Loukotová otevřela dveře, Pepina jí vrazila facku, ječela na ni, sprostě jí nadávala, vytáhla vyděšeného Matěje za flígr z Loukotovic domu a hnala ho uličkou hanby za asistence dobře se bavících sousedů zpátky domů. Pokud Gábina věděla, bylo to naposledy, co Matěj Báru Loukotovou navštívil. A kromě toho, že Pepina Matějovi přistřihla na nějakou dobu křidélka, Bára Loukotová chodila týden s modřinami, protože Honza, kterému to za tepla někdo donesl, si to taky nenechal líbit a s manželkou si to vyřídil stručně a ručně.

Gábina sestře nepřála, aby podobný ceres způsobila Pepina i jí.

Klára pokrčila rameny.

„Matěj se nikde chlubit nebude, na to se má se Skořepkou až moc dobře, a kdyby ho natrapírovala podruhé, klidně by ho mohla vyhodit z baráku a za ty svoje prachy si narazit jiného zajdu. Navíc já jsem svobodná, nemám chlapa, který by ze mě vytřásl duši.“

„Moc jistá bych si nebyla. Fakt nevím, co na něm vidíš, Kláro.“

Klára opět pokrčila rameny.

„My u toho nemluvíme,“ povzdechla si.

„Měla by sis najít někoho, kdo by se k tobě víc hodil.“

„Gábino, to mi říká ta pravá,“ naštvala se Klára.

„A kde ho mám asi tak potkat? Tady ve Vlčicích? Tady žil jen jeden takový, a jak víš, toho jsem moc milovala. Nikdo jiný, který by se ke mně hodil, tady není, to víš moc dobře. A protože není, tak jednoduše využívám příležitosti, když se mi namanou. Chci jen nezávazné vztahy, ne někoho nastálo. Matěj váže květiny, je normální, že za mnou chodí. Všichni vědí, že od něj odebírám všechny aranže, umí je líp než já i než Klárka.“

„A opravdu ti je musí nosit o polední přestávce domů namísto do obchodu?“ zeptala se Gábina sarkasticky.

„Divím se, že na tebe ještě Pepina nevlítla.“

„V obchodě to dělat nemůžeme.“

„Jednou se to proflákne,“ upozornila sestru Gábina.

„Tvůj poměr s Romanem se taky ještě neproflákl, a táhnete to spolu už pěkných pár let,“ upozornila sestru na oplátku Klára. „I když někdy se mi zdá, že si mě ta jeho pátravě prohlíží, když si u mě kupuje květiny nebo nějakou blbůstku. Možná si myslí, že to Roman táhne se mnou,“ ušklíbla se. „Ale je to chudák ženská.“

„Hele, nezastávej se jí. Vypadá, jako by ji někdo každé ráno protáhl popelnicí. Vůbec o sebe nepečuje a obléká se jako strašidlo,“ odfrkla si Gábina. „Navíc strašně ztloustla, ta si o to, aby ji manžel podváděl, doslova koleduje. Tohle je něco jiného, to nemůžeš s mladým Skořepou vůbec srovnávat. Roman nežije ve Vlčicích, ale vedle v Lipici, a do práce jezdí do Prahy, takže ho tady lidi tolik neznají, a já nebydlím na náměstí jako ty, kde bych byla všem na očích, ale v domku na kraji města, kam se Roman může opatrně připlížit zezadu přes zahradu, aniž si ho někdo všimne. Vždyť tam v ulici nemáme ani pořádné osvětlení.“

„Plýtváš s ním nejlepší roky svého života,“ namítla Klára.

„Miluju ho. A Roman se rozvede, až kluk půjde na vysokou.“

„To je už za rok,“ upozornila sestru nemilosrdně Klára.

„Na to už stojí zato si počkat,“ odsekla Gábina nakvašeně.

„Víš, co si o tom myslím.“

„Jo, a nejsem sklerotická, tak mi to přestaň pořád opakovat.“

„Naliješ mi ještě sklenku?“

„Nalij si ji sama, já jdu kasírovat, už je skoro devět.“ Když Gábina zamkla dveře za Reném, který zaplatil útratu i za svého klienta, takže bylo jasné, že uzavřel dobré obchody, posadila se zase k sestře. „V neděli dopoledne, než otevřu, chci zajet do Prahy a trochu utrácet. Vánoce jsou za rohem. Nechceš jet se mnou? Mohly bychom si zajít na snídani do Louvru.“

„Jela bych ráda, Gábino, ale pozvala jsem na oběd Klárku, Pavla a Klárinku. Neděle je jediný den, kdy nemusím do obchodu, ale říkaly jsme si s Klárkou, že přes léto budeme květinářství otevírat i v neděli, začíná tu být rušno a je škoda toho nevyužít. Spousta chatařů z okolí se ve Vlčicích zastaví cestou domů, aby si tu na náměstí nakoupili, a třeba by se koukli i k nám. Taky je tu spousta lidí, co si jde posedět k tobě. Na neděli jsem ale slíbila dětem upéct kachnu se špenátem a bramborovými knedlíky. Přijď taky, mám dvě kachny od Lídy.“

„Nech mi kousek k večeři, stavím se, až tady zavřu.“

„To bys večeřela až v deset, přinesu ti kastrůlek odpoledne sem do kavárny, až mladé vypakuju. A můžu ti tu aspoň trochu pomoct. Stejně nemám doma co dělat,“ povzdechla si Klára. Možná bych mohla děti pozvat sem na moučník, abych se nemusela péct s koláčem. A víš, jak Klárinka miluje jíst kdekoli venku.“

„To je dobrý nápad, přijďte pak všichni sem.“

Pak se sestry zvedly, oblékly si kabáty a vyšly na setmělé a skoro opuštěné náměstí, jen spoře osvětlené starobylými litinovými pouličními lampami a tu a tam rozsvíceným oknem. Protože bylo pod nulou, nevydaly se parkem okolo kašny rovnou přes náměstí, ale šly pod tmavým podloubím, kde nebyla na zemi nebezpečná námraza.

Rozloučily se před domem, kde bydlela Klára. Gábina pak opustila náměstí a vydala se cestou mezi výstavními vilkami směrem k domku, který si s Romanovou nemalou finanční pomocí nechala postavit, když jí kavárna začala vynášet. Předtím bydlela v bytovce, kam za ní Roman přijít nemohl, aniž si toho všimnou sousedé, takže se ty první roky, kdy se do sebe zamilovali, museli scházet v některém hotelu co nejdál odsud, což byla jednak otrava a druhak to lezlo i do peněz.

Povzdechla si.

Co z toho mám, že bydlím v krásně zařízeném domě s opečovávanou zahradou, když jsem tam skoro pořád sama? A kvůli tomu, aby mě mohl Roman navštěvovat, ani nemohu pronajmout byt v podkroví, abych měla aspoň nějakou společnost.

Možná má nakonec Klára pravdu, že marním roky s chlapem, který stejně nakonec manželku neopustí, protože by zároveň s ní musel opustit i pracně nashromážděný majetek, velký dům, kde má ve stodole komfortně zařízenou tělocvičnu.

Mám ho snad opustit?

A hledat si v našem věku někoho jiného?

Vždyť sama moje moudrá sestřička řekla, že tady jsme obě dvě prošvihly možnost si najít přiměřeně vhodného muže, který by byl svobodný, volný pro vztah. Když jsme byly mladé, tak Klára truchlila po Milanovi, o něhož tak tragicky přišla, a já rozjížděla kavárnu, kde jsem byla od rána do večera a na manželství jsem neměla ani pomyšlení. No, a když jsem potkala Romana… Od té doby mě ostatní muži nezajímají.

Gábina vešla do haly a rozsvítila. Dům ji vítal tichem jako vždy.

Sakra. 

*** 

Klára otevírala květinářství už v osm, aby si u ní mohli vybrat ti, kteří si vyšli ráno na náměstí nakoupit potraviny, nebo si jen skočili pro noviny do trafiky Pepy Mlčocha, či jen tak na kus řeči, protože na náměstí jste vždycky potkali někoho, kdo byl připraven k rozhovoru, či spíše k výměně informací. Často se u ní už ráno zastavovali ti, co za prací dojížděli do Tábora nebo do Prahy a potřebovali dárek pro kolegyni, a někteří ji dokonce nabádali, aby obchod otevřela už v sedm.

Tak brzo se ale Kláře vstávat nechtělo. V osm to lidem musí stačit.

Klára si ráda přispala.

Aby ale stačila zajít na hřbitov předtím, než otevře květinářství, musela vyjít z domu už v sedm, aby stihla v osm otevřít. Dneska by měl Milan čtyřicáté sedmé narozeniny. Je déle mrtvý, než byl živý. Klára mu nesla na hrob velkou kytici z rudých růží. Sice věděla, že okamžitě zmrznou, ale cítila velkou potřebu je tam dát. Milan jí chyběl, a i když tu a tam mívá nějaký ten nezávazný románek, byl to Milan, kterého pořád milovala. Jediný muž, kterého kdy milovala.

Na hřbitov se vydala cestou lemovanou nově postavenými vilkami, protože město se neustále rozrůstalo. Kostelík a hřbitov stály kousek nad městečkem, na malém kopečku, a byl vidět ze všech stran, z každého místa ve Vlčicích. Byla ještě neprostupná tma, ale na náměstí už to žilo, jako každý všední den. Výklady samoobsluhy na rohu náměstí už svítily, stejně jako mlékárna a výloha pekárny, odkud to nádherně vonělo čerstvě upečeným chlebem.

Skupinka lidí se zimomřivě choulila do teplého oblečení na autobusové zastávce, a když Klára zaznamenala tvář kamarádky Hanky, spolužačky ze základní a později i ze zdravotnické školy, zamávala jí. Hanka na rozdíl od ní a od Gábiny ve zdravotnictví zůstala, vystudovala medicínu a teď jezdila s rychlou záchrannou službou jako lékařka, což znamenalo dojíždění do Tábora a práci na směny. Ve Vlčicích mělo ordinace pár lékařů, ale Hanka měla dobrodružnou povahu a dobu, kdy pracovala na místním zdravotním středisku jako praktická lékařka, považuje za nejnudnější období svého života, jak se občas vyjádřila, i když dojíždění jí už taky začínalo vadit. Ale jakmile její Julie povyrostla, dala Hanka zdravotnímu středisku vale a našla si místo na záchrance, které ji naplňovalo.

To, že Hanka stála na autobusové zastávce, mohlo znamenat jediné.

Nenastartovalo jí auto.

Klára si přitáhla černou vlněnou šálu tak, aby si do ní mohla schovat bradu a nos, a zachumlala se do ní. Kromě toho, že bylo minus pět stupňů, foukal čerstvý studený vítr. Klára byla ráda, že ji napadlo obout si teplé kožešinové válenky a pořádné palčáky namísto kozinkových rukaviček, které obvykle nosila, spíš pro parádu, popravdě řečeno, než aby ji zahřály, a elegantní kožené kozačky na vysoké jehle. Klára, stejně jako Gábina, si potrpěla na pěkné oblečení.

Když stoupala do mírného kopečku, zadýchala se.

Otevřela těžká železná vrata. Na hřbitově kromě ní nebyla živá duše, jako obvykle v tuto dobu. Ostatně proto sem za Milanem chodila takhle ráno, když věděla, že tu bude sama. Klára opatrně vybalila růže z hedvábného papíru a vložila je do tepané těžké vázy, zapálila několik svíček a rukou v palčáku ometla kamennou desku. Pak ještě chvíli postála nad hrobem svého dávno zemřelého manžela.

Po tváři se jí koulely slzy, které jí přimrzaly k tváři.

Milan byl její první láska, seznámili se, když ona dojížděla do Tábora na zdravotní školu. Milan chodil na vojenskou školu, a co nejdřív po maturitě hodlal odjet na nějakou zahraniční misi. Byl tím doslova posedlý, připravoval se na to a Kláře tím učaroval. Ačkoli byl Milan jen o dva roky starší než ona, připadal jí ve srovnání se spolužáky ze základky jako dospělý. Milan byl taky jediný, kdo si ji nikdy nespletl s Gábinou. Sestry se s oblibou oblékaly stejně, zejména aby zmátly učitele, když jedna něco neuměla, ale Milan nikdy nezaváhal.

Ačkoli ani její, ani Milanovi rodiče z toho nebyli nadšení, protože Kláře bylo sotva osmnáct a Milan měl před sebou nejméně roční pobyt v cizině, prosadili si, že se vezmou, a těsně před Vánocemi, to byla Klára ve čtvrtém ročníku zdravotnické školy, si řekli ano ve vlčickém kostelíku. Měli jen malou svatbu v úzkém rodinném kruhu, ale Klára si dosud pamatovala, jak šťastná tehdy, v ten den, byla.

Hned po Vánocích, které Klára s Milanem strávili společně v malém, ale útulném bytečku, který pro ně ve své starobylé venkovské chalupě s doškovou střechou, postavené kousek za Vlčicemi, upravila Milanova babička, odjel Milan, čerstvě povýšený na desátníka, na misi UNPROFOR do válkou zmítané Jugoslávie.

Měsíc nato Klára zjistila, že je těhotná.

Milanovi to hned napsala a oba se začali na své dítě moc těšit.

Pak ale přišla ta strašná zpráva.

Milana zabil výbuch v dubnu, zemřel dřív, než se Klárka narodila. Že se jeho tělo vrátilo v rakvi zabalené státní vlajkou, Kláru nijak neutěšilo. Ani to, že ho vyznamenali in memoriam. Její muž byl mrtvý a ona musela odmaturovat a nějak si naplánovat život bez manžela, zato s dítětem, na jehož výchovu bude ve svých osmnácti letech sama.

Když se narodila Klárka, rodiče, kteří tehdy ještě žili, jí nabídli, aby se vrátila domů a bydlela s nimi. Ale Kláře bylo u Milanovy babičky dobře, chtěla zůstat tam, kde si pamatovala, že byl Milan s ní, i když to trvalo tak krátce, pouhých pár týdnů. Žila tam do té doby, než si za peníze, které jí vyplatila armáda jako odškodné, koupila na vlčickém náměstí byt a obchod, kde si otevřela květinářství.

Klára si povzdechla. Pořád ještě to bolelo.

Když se vracela ze hřbitova, začalo se rozednívat. Větve stromů lemujících cestu se skláněly pod tíhou námrazy, protože v noci pršelo. Klára se na chvilku zastavila a rozhlédla se kolem sebe. S potěšením si prohlížela krajinu pokrytou sněhem a ledem i střechu kostela se zvonicí. Hned si povšimla, že dveře do kostela jsou pootevřené. Zvědavě tam nakoukla, protože věděla, že farář tam ve všední dny tak brzo ráno nechodí. Snad se tam nikdo nevloupal… Ale tady není co ukrást.

Tiše se zastavila na prahu a rozhlédla se. V kostele bylo příšeří, ale ona je uviděla.

V přední lavici pod rouškou setmělého kostela seděli dva lidé, očividně zaujati jeden druhým, protože si jejího příchodu vůbec nevšimli. Klára je samozřejmě poznala. Jana Kopecká a Vašek Navrátil. Oba žijící v manželství s někým jiným.

Pomalu vycouvala a nechala dveře do kostela otevřené. Klára se rozhodla, že si to, co uviděla v kostele, nechá pro sebe, nanejvýš to poví Gábině, jíž říká úplně všechno. Je to ale zajímavé, že se spolu dali dohromady právě tito dva.

Ale co, do toho, co ti dva dělají, jí nic není.

Cestou k náměstí uvažovala o tom, jestli je na tom líp ona sama, jejímž životem procházejí tu a tam cizí muži, pokud možno takoví, co přicházejí z daleka a rychle se zase vracejí tam, odkud přišli, když ji něčím zaujmou, ať už ztepilým tělem nebo vtipností, nebo Gábina, která už víc než deset let sbírá drobky Romanova času.

K žádnému závěru samozřejmě nedošla.

Obě sestry si myslely, že jsou na tom líp než ta druhá. Klára dobře věděla, že Gábina se do Romana, kterého potkala někde v supermarketu v Táboře a přijala jeho pozvání na kávu, protože se jí zalíbila jeho vysoká statná postava i chlapecký úsměv v pohledné kostnaté tváři, zamilovala, začala nosit hlavu v oblacích a snila o dlouhých bílých šatech a svatebním závoji s čelenkou. Když se jí pak Roman po nějaké době, podle Kláry po hodně dlouhé době, přiznal, že je ženatý, už bylo pozdě. Gábina byla zamilovaná a nedokázala se přimět, aby Romana opustila. Nejspíš si to tak schválně vypočítal.

Gábina prostě byla zamilovaná a nedokázala se s Romanem doopravdy rozejít, i když to, že má Roman doma manželku, jí samozřejmě vadilo. Hodně vadilo, popravdě řečeno. Jenže poté, co ztropila scénu, ukončenou patetickým zvoláním, že už ho nikdy nechce vidět, ji Roman uprosil, aby s ním zůstala. Což o to, Roman s ní trávil docela dost času, na to, že je ženatý. To musela Klára uznat.

Přijížděl za Gábinou několikrát v týdnu, povečeřeli spolu u ní doma, nebo ji vyvezl do Tábora, a někdy zůstal i přes noc. V létě nejspíš manželce pokaždé něco nakuká, protože pravidelně bere Gábinu na dvoutýdenní dovolenou k moři. Ale Vánoce a další svátky trávila Gábina se sestřinou rodinou, protože to byl Roman s manželkou a synem…

Klára věděla, že by si Gábina našla jiného muže obratem ruky.

Gábina je z nich dvou ta jiskřivější, chlapi po ní blázní. Čím to je, že jsou obě tak samy?