Naďa Horáková 

Vlk na vodítku 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Naďa Horáková, 2006, 2019 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2006, 2019 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-8973-8 (epub) 

ISBN 978-80-243-8974-5 (mobi) 

Den první, čtvrtek 

Alan Malchow vyšel z haly brněnského letiště. Rozhlédl se. Bylo pošmourno. Počátek července se nevydařil a teď v podvečer vál i studený vítr. Něco takového jako počasí mu však nemohlo zkazit náladu. Ostatně slunce si užil dost, o čemž svědčilo i jeho bronzové opálení.

Přešel na blízké parkoviště, kde na něho čekal taxík. Hodil černou koženou cestovní tašku do otevřeného kufru auta.

Jen mimoděk zachytil vstřícný pohled mladé ženy, která přiletěla s ním a právě nasedala do mercedesu patrně ke svému manželovi. Alan však neměl zájem flirtovat. Byl utahaný. V letadle nikdy neusnul. Přestože měl za sebou stovky letů, vždycky byl nervózní.

Té ženy si všiml už v letadle. Výstavní kus v přepychovém oblečení. Stačil jen krátký pohled, aby ztratil zájem. Usoudil, že to, co dostala do vínku na exteriéru, bylo ošizeno jinde. Z její tváře čišela afektovaná prázdnota.

Žena zklamaně odvrátila oči. Alan byl přesně ten typ z dívčích snů. Metr pětaosmdesát, široká ramena, úzké boky, hnědé vlasy a oči modř hollywoodských hvězd. Kristova léta ještě nesetřela chlapeckou dychtivost z jeho tváře, ale očím už dodala určitou zkušenost. V nových chemicky vyšoupaných riflích a kvalitním bílém tričku vypadal jako model z reklamy na denim.

Byl mladý, ale jeho zkušenosti by vydaly za několik životů třeba bankovního úředníka. Znal studenou noblesu kasin i horkou bídu Somálska, bloudil džunglí i nekonečnou tajgou, třaskavá atmosféra válečných zón či chlad polárního kruhu už mu nabídly svá tajemství. Přesto teď cítil úlevu, že stojí na pevné půdě svého rodného města.

Vystudoval geologii a legenda, že hledá ropu pro jednu americkou společnost, fungovala. Jen málo lidí tušilo, jaké je jeho pravé zaměstnání. A těm věřil. Ostatně je potřeboval a oni měli také zájem na tom, aby mlčeli.

Zabouchl kufr, posadil se vedle taxikáře a unaveně po něm hodil ahoj.

„Zdar, no ty teda vypadáš,“ konstatoval Standa, Alanův bývalý spolužák.

„Moc jsem toho nenaspal,“ řekl Alan. „Chtěl jsem být doma co nejdřív.“

„Kdes byl?“ zeptal se Standa.

„Austrálie,“ odpověděl Alan.

„Dáš mi tip na příští kolo?“ zeptal se Standa.

„Možná briard,“ usoudil Alan po chvilce přemýšlení.

„Je ve formě. Ale jako obvykle bez záruky.“

„Jasně,“ kývl Standa. „Dám jen základ.“

Nastartoval a věnoval se řízení. Alan okamžitě usnul.

„Alane, jsme doma,“ probudil ho Standa lehkým úderem do kolena.

„Dík,“ probral se Alan a strčil mu do ruky tisícovku.

„Taky,“ řekl Standa, aniž by se obtěžoval s vracením peněz.

Byl zvyklý, že mu Alan nechává pěkná dýška. Ostatně byl mu k dispozici v kteroukoliv denní či noční hodinu, kdykoliv zavolal.

„Měj se,“ řekl Alan a vystoupil z taxíku.

Z kufru auta vytáhl cestovní tašku. Nebyla objemná. Většinou cestoval jen nalehko, nemohl ztrácet čas balením.

Dům, u něhož taxík zastavil, byla rozlehlá vila z třicátých let. Alan otevřel branku a po chodníku ze zámecké dlažby vstoupil do udržované předzahrádky. Přešel ke krytému vchodu. Schránka přetékala novinami, poštou a letáky. Udivilo ho, proč ji Yvonna nevybírá.

Odemkl vstupní dveře, postavil tašku do haly, z věšáku vzal klíč od schránky a znovu vyšel před dům. Vybral poštu a automaticky ji roztřídil, přičemž reklamní letáky a staré noviny vhodil do velkého proutěného koše za dveřmi.

Nejstarší noviny byly ze soboty. Zatrnulo mu. Yvonna se vůbec nezmínila, že by se někam chystala. Rozřezal obálky dopisů a ihned je opět házel do koše. Nic důležitého.

Zamířil do kuchyně a otevřel lednici. Byla poloprázdná. Zakroutil hlavou. Yvonna přece věděla, že se dnes, nejpozději zítra vrátí. Proč nenakoupila jako obvykle? Ani na lednici, kam si přilepovali vzkazy, nic neviselo. Nelíbilo se mu to čím dál tím víc. Na Yvonnu byl vždycky spoleh.

Když procházel halou, všiml si, že mohutný ibišek v prosklené části haly je suchý na troud a listy už schlíple skomírají. Vrátil se do kuchyně, do konvičky napustil vodu a zalil ho. Yvonna ten ibišek milovala, nikdy by ho nenechala uschnout. Dobře věděla, jak je háklivý. Pozaléval i ostatní květiny v hale. Na nich se vláhový deficit zatím výrazněji neprojevil.

Kde ta Yvonna může být? Ospalost ho přešla.

Z kapsy vytáhl mobil a zvolil číslo. Stanice nedostupná. Položil mobil na stolek v hale a vyběhl nahoru do své ložnice. Ze zásuvky komody vytáhl jiný mobil a zavolal z něho. Stanice nedostupná. Že by měla v těch mobilech zmatek? Nevěřil. Přesto litoval, že mobil, kterým se kontaktovali v minulém kole, zahodil v Sydney do moře.

Prohlédl garáž. Všechna tři auta s plnými nádržemi stála na svých místech.

Vrátil se do haly a v adresáři na stolku u pevné linky našel číslo Ireny Vrabcové, Yvonniny kadeřnice a kamarádky. Zavolal jí z prvního mobilu.

„Ahoj Ireno, Alan, nevíš, kde je Yvonna?“ zeptal se znepokojeně. „Není doma a vypadá to, že už tu není od soboty. A mobil mi nebere.“

„Aspoň týden u mě nebyla,“ řekla Irena. „Posledně říkala, že pojede do Křtin. No, třeba zůstala tam.“

„S kým jela do Křtin?“ chtěl vědět Alan.

„Nevím,“ řekla Irena, ale bylo jasné, že lže.

„Tak dík,“ ukončil Alan hovor trochu naštvaně.

„Měj se.“

Měl podezření, že si Yvonna našla dalšího přítele. Ale nikdy takhle nevyváděla. Kdykoliv přijel domů, našel ji trpělivě sedící nad překlady. Zvedla oči od počítače a jako by bez zájmu ho vítala pokaždé stejnou větou: „Tak už jsi doma, milý vlku?“

Zatracená Yvonna.

Měl hlad. To, co viděl v lednici, ho nenadchlo. Jen samá Yvonnina povadlá flóra, žádná fauna, která by ho zasytila. I chleba byl tvrdý jako kámen.

Naštvaně se svlékl a osprchoval. Pak se natáhl ve své ložnici a okamžitě usnul.

Den druhý, pátek 

Vzbudil se až ráno v osm. Skočil do obchodu pro čerstvé poživatiny a po snídani se vypravil do Křtin. Vlastnili tam domek, kde se narodila jeho matka. Byl prázdný. Po Yvonně ani vidu, ani slechu.

Zabouchal na dveře sousedky. Vyšla asi sedmdesátiletá paní.

„Dobrý den, paní Procházková, nevíte, jestli tu nebyla Yvonna?“ zeptal se.

„Počkej, Alánku,“ prohrábla si rukou stará paní vlasy.

„Byla tu ve středu, minulý týden, tuším… až do pátku, odjížděli někdy před polednem.“

„Odjížděli?“ nadhodil Alan.

„Byla tu s tím fešákem z loňského podzimu,“ informovala ho. „Myslela jsem, že se rozešli. Ale asi ne.“

Alan se zatvářil, jako by ho uštknul jedovatý had.

„Nepůjdeš dál?“ zvala ho paní Procházková a podívala se přes plot, kde její sousedka soustředěně okopávala záhon, ale uši měla našpicované jako radary.

„Ne, dnes ne,“ odmítl Alan její pozvání. „Ale zastavím se někdy příští týden. Ještě nic nevím.“

„Dobře,“ řekla paní Procházková. „A pořádně si odpočiň!“

„Děkuju,“ rozloučil se Alan.

„Můžu si posekat trávu na zahradě? Pro králíky!“ volala za ním paní Procházková.

„Jistě,“ přikývl Alan a vyšel ze dvorku.

Sakra, zase se dala dohromady s tím frajírkem, vztekal se Alan. Kam dala oči!

Vrátil se domů a v adresáři našel číslo na Petra Holíka, o němž si myslel, že je už dávno pasé.

Zavolal mu.

„Holík,“ ozvalo se okamžitě po prvním zazvonění.

„Alan Malchow.“

„Ano?“ řekl Petr opatrně. Věděl, že ho Alan nemá rád.

„Byl jsi s Yvonnou ve Křtinách?“ zeptal se Alan neutrálně.

„Jo, a?“ odpověděl Petr nerudně.

„Nevíš, kde je?“ chtěl vědět Alan. „Není doma už aspoň od soboty. Včera jsem se vrátil a dům pustý.“

„Já ji v pátek vysadil doma,“ řekl Petr udiveně.

„Nevolal jsi jí pak?“ zeptal se Alan.

„Ne,“ řekl Petr. „Říkala, že nebude mít čas. Že mi zavolá sama.“

„Tak dík.“

„To se mi nelíbí,“ řekl Petr. „Nezmínila se, že by se někam chystala.“

„Taky se mi to nelíbí,“ připustil Alan a hned poťouchle dodal, „třeba si někoho našla.“

Petr dotčeně ukončil hovor.

Alan prohledal Yvonninu pracovnu. Pas ležel mezi ostatními dokumenty. Ani prohlídka její ložnice nepřinesla žádný poznatek. I když se v Yvonniných věcech moc nevyznal, měl pocit, že nechybí ani žádný kufr nebo taška. Bylo pro něho záhadou, kam se mohla podít. Během jejich ročního společného života podobná situace nikdy nenastala.

Vzal do ruky fotografii, která stála nad krbem. Usmívala se z ní drobná blondýnka v objetí urostlého muže, jemuž dosahovala sotva po ramena. Bylo jí třicet a stále vypadala jako studentka střední školy. Vzít si bílé podkolenky, krátkou sukni a aktovku na záda, klidně mohla provádět psychologickou špionáž mezi puberťáky.

Sakra, Yvonno, kde jsi!

Na oběd si zašel do nedaleké restaurace Na Zahrádce.

„Čau Alane,“ přivítala ho sedmnáctiletá nohatá servírka v kraťoučkých růžových šatech s ramínky.

„Ahoj Báro,“ kývl na pozdrav a posadil se ke stolu.

„Co si dáš?“ zeptala se Bára, dcera majitele restaurace, toho času na letní brigádě v rodinném podniku.

V restauraci byli sami. Otevřeno měli od deseti, ale frmol vypukne až kolem třetí, kdy se lidé vracejí z práce.

„Co máte?“ zkoumal Alan.

Výběr nebýval velký. Restaurace fungovala jen od května do konce září, kdy Bářin otec Josef vytvořil na zahradě z pergol a stanových dílců útulnou hospůdku přiléhající k domu.

„Ovar, tlačku, jelita, jitrnice,“ vyjmenovávala Bára dnešní menu. „Čuník bude až večer a zítra. Přijď.“

„Přijdu,“ sliboval Alan a přímo se mu seběhly sliny. Čuník na rožni byla vyhlášená specialita, která se podávala vždy v pátek a v sobotu.

„Tak si dám ovar,“ řekl Alan.

„Teplej, nebo studenej?“ zeptala se Bára a na očích jí bylo vidět, ať si řekne o studený, aby ho nemusela ohřívat.

Do tří byla v hospodě sama. Rodiče se otáčeli ve svém hlavním pracovním poměru.

„Tak studený,“ udělal jí Alan radost.

V mžiku byla zpátky s pořádnou porcí prasečí hlavy s křenem a hořčicí.

„Dala jsem ti tam i ouško,“ chtěla se Bára zavděčit. „Co k tomu?“

„Matonku,“ řekl Alan.

„Chtělo by to pivo,“ navrhla mu Bára.

„Ne. Možná dnes ještě někam pojedu.“

Bára přinesla minerálku a ošatku s krajíci chleba a posadila se ke stolu proti Alanovi. Pozorovala, jak mu chutná.

„Pojedeš někam na prázdniny?“ zeptal se jí.

„Tak leda prstem po mapě,“ vzdychla Bára. „Zase tady ztvrdnu a budu rýžovat pro naše.“

„Peníze jsou důležité,“ poučoval ji Alan. „A nevydělávají se lehce. Aspoň budeš vědět, zač je krajíc chleba.“

„No jo, ale já v životě nevytáhla paty a od dvanácti otročím každé prázdniny tady,“ stýskala si Bára.

„Ještě si cestování užiješ,“ chlácholil ji Alan.

„Tobě se to mluví, když jsi procestoval celý svět,“ řekla Bára.

„A věříš, že bych s tebou měnil?“ odpověděl Alan.

„Vážně. Doma je nejlíp.“

Bára nasadila odmítavý výraz.

„Neviděla jsi Yvonnu?“ zeptal se Alan.

„Jo, paní Malchowová tu byla minulý týden s nějakým chlápkem, tuším v úterý.“

„S jakým chlápkem?“ zeptal se Alan. „Tak pětatřicet, blonďák, sportovec?“

„To ne,“ zasmála se Bára. „Vypadal jako pes.“ Pak se uchechtla. „Promiň, Alane.“

„Jaký pes?“ zbystřil Alan, aniž reagoval na její invektivu inspirovanou jeho jménem.

„Baset,“ řekla Bára. „Přesně tak vypadal.“

„Jak dlouho tu byli?“ pátral Alan se zatajeným dechem.

„Tak dvě hodiny,“ řekla Bára. „Připadali mi jako spiklenci. Dali si každý dvě piva, on si dal i tlačku. Nejspíš u vás přespal, když pil. Odcházeli kolem desáté. A mluvili anglicky.“

„Hm,“ broukl Alan.

„Víš, kdo to byl?“ chtěla vědět Bára.

„Ne,“ zalhal Alan.

„Ale milenec to nebyl!“ ujišťovala ho Bára. „Na to byl moc starý a škaredý.“

Alana to zhodnocení situace pobavilo. Kdyby to Anton Soticz slyšel! Pětačtyřicetiletý Anton moc krásy opravdu nepobral, ale měl pro ženy zvláštní kouzlo, které fungovalo víc než líbivý vzhled. To však Bára svým teenagerovským pohledem evidentně ještě nebyla schopná vnímat. Co ale po Yvonně chtěl? Že by jí nabídl, aby se vrátila znovu do hry?

Znatelně se mu ulevilo. Věděl, že je Yvonna v pořádku.

Dojedl a rozloučil se s Bárou. Sotva přišel domů, ozval se trylek domovního zvonku.

Překvapeně otevřel. Neohlášené návštěvy k nim chodily zřídka.

Za dveřmi stál muž kolem čtyřicítky. Byl menší, podsaditý a inteligentní živé oči svědčily o jeho vitalitě.

„Jste Alan Malchow?“ zeptal se. „Nadporučík Nohejl.“ Ukázal mu průkaz.

Alanovi se málem zatmělo před očima.

„Yvonně se něco stalo?“ vyhrkl bez rozmýšlení.

„No, to bych právě rád zjistil,“ řekl Nohejl. Alan se na něho zmateně podíval.

„Byl u nás pan Holík,“ vysvětloval Nohejl. „Tvrdí, že se ztratila vaše švagrová Yvonna Malchowová.“

„Ach tak,“ ulevilo se Alanovi. „Myslím, že je to zbytečný poplach.“

„Ale přesto… když už jsem tu, rád bych to prověřil,“ řekl Nohejl.

„Jak chcete,“ řekl Alan. „Ale myslím, že je to zbytečná ztráta času.“

Ustoupil ze dveří a pozval Nohejla dál.

„Dáte si kafe?“ zeptal se.

„Rád,“ řekl Nohejl. „Od rána jsem se ještě nezastavil.“ Alan ho zavedl do kuchyně a postavil na kávu. Posadili se k velkému jídelnímu stolu.

„Pan Holík tvrdil, že postrádáte svou švagrovou,“ začal znovu Nohejl.

„Vrátil jsem se po měsíci domů a nebyla tu,“ řekl Alan.

„Tak jsem se poptal známých, jestli o ní něco nevědí.“

„To je běžné, že se takhle ztratí a nedá o sobě vědět?“ chtěl vědět Nohejl.

„Ne,“ řekl Alan. „Když jsem doma, je doma vždycky. Ale většinou jsem pryč. Navíc je to moje švagrová a má vlastní život. Nemám právo ji nějak kontrolovat.“

„Takže vy nevíte, co dělá, když nejste doma…,“ řekl Nohejl.

„Předpokládám, že překládá,“ pokrčil Alan rameny.

„Je překladatelka.“

„Knihy?“ upřesňoval si Nohejl.

„Ano,“ řekl Alan. „Její otec byl Angličan a matka Češka, takže ovládá oba jazyky perfektně.“

„Váš bratr zemřel?“ zeptal se Nohejl.

„Ano, před rokem, autonehoda,“ řekl Alan.

„Zajímala by mě vaše majetková situace,“ řekl Nohejl a rozhlédl se po luxusně zařízené kuchyni. „Pokud vám to nevadí.“

„To jako jestli jsem ji nezamordoval kvůli baráku?“ zeptal se Alan posměšně.

Nohejl jen mírně pokrčil rameny, že je to jeho práce.

„Máme všechno napůl,“ řekl Alan. „Tak jako dřív s bratrem.“

„Jak spolu vycházíte?“ chtěl vědět Nohejl.

„Respektujeme své soukromí,“ řekl Alan. „Řekl bych, že se máme rádi.“

„Takže nemáte spolu žádné problémy,“ shrnul to Nohejl.

„Asi tak,“ přikývl Alan. „Jen cítím povinnost se o ni postarat, když už bratr nežije.“

„Je na vás finančně závislá?“ zeptal se Nohejl.

„Dávám jí peníze na chod domu. Ale má svůj příjem. A myslím, že velmi dobrý. Nikdy po mně žádné další peníze nechtěla.“

„Pokud vím, překladatelé na tom nejsou zrovna finančně dobře,“ řekl Nohejl.

„Pracuje pro anglické nakladatelství,“ odpověděl Alan.

„Když přepočítáte libry na koruny, není to tak špatné.“

„Vy tedy nevíte, kde by mohla být?“ zeptal se Nohejl.

„Nevím,“ řekl Alan.

„Ale jak vidím, přílišnou starost si o ni neděláte,“ řekl Nohejl.

„Myslím, že se brzy ozve,“ pokrčil Alan rameny.

„Pan Holík je jiného mínění,“ upozornil ho Nohejl.

„Byl celý poplašený, když u nás byl. Prý spolu chodí.“

„Do jejích věcí se nepletu,“ řekl Alan.

„Ale pan Holík tvrdil, že na něho žárlíte,“ nadhodil Nohejl.

„Jen si myslím, že si mohla vybrat líp,“ odpověděl Alan.

„Nepřipadá mi důvěryhodný. Nemám ho rád.“

„Byl někdy i jiný přítel?“ zeptal se Nohejl.

„Asi ano,“ řekl Alan. „Moc se o těchhle věcech nebavíme. I Holíka jsem poznal náhodou. Minulý podzim jsem přijel domů bez upozornění a byl u nás nastěhovaný. Samozřejmě že jen po dobu mé nepřítomnosti.“

„Nevadilo vám, spíš než jeho osoba, že nějaký cizí muž bydlí ve vašem domě?“ zeptal se Nohejl.

„Ani ne,“ odmítl to Alan. „Víc mi záleží na lidech než na předmětech. Nejsem na ten dům nijak fixovaný. Připadá mi pro nás dva zbytečně velký. Spokojil bych se i s bytem.“

„Proč se vaše švagrová neodstěhovala po smrti svého muže?“ chtěl vědět Nohejl. „Pokud vím, byli spolu jen necelý rok.“

„Holík si pouštěl hubu na špacír,“ usoudil Alan. Nohejl zachoval kamennou tvář.

„Navrhl jsem jí, že dům prodáme a rozdělíme si peníze, ale ona nechtěla,“ řekl Alan.

„Proč?“ zeptal se Nohejl.

„Nevím,“ řekl Alan. „Možná z nostalgie.“

„A čím se živíte vy?“

„Pracuju pro Foxin,“ řekl Alan.

„Tu velkou internetovou firmu?“ ujistil se Nohejl.

„Ano.“

„Co tam děláte, jestli to není tajemství?“ zeptal se Nohejl.

„Pracuju v sekci Liška na Internetu, jestli vám to něco říká,“ odpověděl Alan. „Ale to říkám jen vám. Nesmíme o tom mluvit.“

„To je nějaká sázkařská soutěž, pokud si vzpomínám,“ řekl Nohejl. „Ale moc o tom nevím. Já si v životě ani Sazku nedal. Nějak tomu nevěřím. Jsem ten typ, co nikdy nic nedostane zadarmo.“

„V Lišce máte větší šanci, že vyhrajete,“ řekl Alan.

„Vybíráte jen z deseti možností.“

„A vy jste v Lišce vyhrál?“ zeptal se Nohejl zvědavě.

„Zaměstnanci nesmějí sázet,“ řekl Alan.

„Neříkejte ale, že jste nikdy nikomu nedal tip,“ řekl Nohejl. „S tím přece musí firma počítat.“

„Tohle se nedá předpovědět, kdo vyhraje,“ řekl Alan.

„Všichni psi mají stejné výchozí možnosti. A sázky se uzavírají před začátkem hry.“

„Psi?“ zasmál se Nohejl.

„Tak říkáme těm, kteří hledají lišku,“ řekl Alan.

„Zní to zajímavě,“ zpozorněl Nohejl. „Můžete mi o tom něco říct?“

„Klidně,“ usmál se Alan. „Třeba vás získám, abyste si vsadil.“

„Možná,“ připustil Nohejl.

„Je to vlastně velice jednoduché,“ začal Alan. „Taková obdoba honu na lišku. Rozdíl je jen v tom, že psi slídí ve smečce a naši psi jsou spíš vlci samotáři. Kolo začíná tak, že se určí, kdo bude liška a kdo bude pes. Liška je pokaždé jiná a psi jsou stejní. Pro lišku je to většinou taková dovolená, protože cestuje po světě a jen musí být v určenou dobu na určených místech. Psi dostanou popis lišky, její jméno a návod, jak poznat, kde se liška právě ukrývá. No, a který pes se k ní dostane nejdřív, vyhraje. Existují tři desetičlenné smečky psů, které musí být vždy připraveny. Jedna smečka hraje, jedna je ve výcviku a jedna odpočívá. A tohle se stále dokola střídá. Pak je ještě skupina štěňat, která čekají na to, až některý pes vypadne a oni se dostanou do smečky.“

„Proč vypadne nějaký pes ze smečky?“ zeptal se Nohejl zvědavě.

„Většinou nevydrží ten zápřah a odejde na vlastní žádost,“ vysvětloval Alan. „Nejstaršímu psu je teď šest let. Ale to je výjimka, většinou se střídají po třech, čtyřech letech. Ale jsou i tací, co vydrží jen jedno kolo. Je to hodně náročný způsob života. Sice poznáte celý svět a dost si vyděláte, ale hodně tomu obětujete. Pár psů při honu i tragicky zahynulo.“

„Co se jim stalo?“ chtěl vědět Nohejl.

„Přecenili své schopnosti,“ řekl Alan. „Když narazíte na stopu, musíte se k lišce dostat co nejdřív. Třeba jeden pes zemřel po seskoku padákem. Liška se skrývala na nedostupném místě v Brazílii. Myslím, že stopu natáhlo současně několik psů, většina zvolila cestu pěšky, někteří cestu džunglí vzdali, no a tenhle zvolil letadlo. Při seskoku se zranil, a než ho záchranáři našli, zbylo z něho jen pár kostí. Napadly ho nějaké šelmy.“

„Příznačný konec lovce,“ usoudil Nohejl.

„Pár psů zahynulo ve válečných oblastech,“ pokračoval Alan. „Takže teď se do takových míst už liška neposílá. A taky běžné nehody, většinou bouračky.“

„A systém těch sázek?“ zeptal se Nohejl.

„Když začne nové kolo, jsou zveřejněna jména členů smečky. Jsou to jen přezdívky podle ras psů. V tomhle kole myslím poběží bernardýn, bígl, buldok, briard, naháč, špic, vlčák, papilon a čivava.“

„Žena?“ podivil se Nohejl.

„Jo,“ přikývl Alan. „Není jich moc. Pokud vím, tak za dobu existence jen tři čtyři. Ale byly úspěšné. V té hře nezáleží na síle, spíš na vědomostech a chytrosti. Teď k tomu sázení. Sázkař si na netu vybere svého psa a vsadí na něho. U nás není hra ještě moc známá, protože je pro nás dost drahá. Základní taxa je tisíc euro nebo dolarů. Horní hranice je neomezená. U Foxinu si otevřete účet, který je určen jen pro hru, s minimálním vkladem těch tisíc euro. Pak se už nemusíte o nic starat. Jen sázíte, a když vyhrajete, firma vám pošle výhru na účet. Výše výhry záleží na kurzu jednotlivých psů, je to, jako když tipujete na koně. Umisťují se první tři hráči. Jakmile je liška lapena, dá signál a hra je ukončena. V tu chvíli dostanou i ostatní psi zprávu o ukončení hry. Družice vyhodnotí jejich pozice a další dva, kteří jsou lišce nejblíže, získávají pro své sázkaře násobek jejich vkladu.“

„Když vsadím tisíc euro na vítězného psa, jaká bude výhra?“ zeptal se Nohejl.

„Až dvacet tisíc,“ řekl Alan. „Ale to byste musel vsadit na outsidera, který by vyhrál. Výhodnější jsou vyšší sázky, tak od deseti tisíc euro, to pak můžete získat přes sto tisíc výhry.“

„Ale je ta hra objektivní?“ zeptal se Nohejl. „Nemůže někdo třeba z vedení ovlivňovat podle kurzu sázek, kdo má vyhrát?“

„Ne,“ odpověděl Alan. „Tu hru vymyslel Max Woods a určil přísná pravidla. Teoreticky je nemožné, aby se to stalo. Foxin důsledně dbá na regulérnost hry. Psi jsou v naprosté anonymitě, jen pár lidí zná jejich pravou totožnost, a ti jsou neustále prověřovaní.“

„Kdo je ten Max Woods?“ zeptal se Nohejl.

„Byl to Američan s italskými kořeny, původně nějaký hajný,“ odpověděl Alan. „Ale před rokem zemřel.“

„Kdo firmu řídí teď?“ chtěl vědět Nohejl.

„V čele teď stojí Senta Lisi,“ vysvětloval Alan, „Maxova sestra. Nějaký majetkový podíl mají ještě Maxův syn Ben a pak dcera a snacha Senty Lisi. Ale tohle jde tak nějak mimo mě. Žijí v Atlantě a přístup k nim mají jen ředitelé poboček.“

„A psi se mezi sebou znají?“ zeptal se Nohejl.

„Ne,“ odpověděl Alan. „Kontakt mezi psy je přísně zakázán. Navíc tu jde i o peníze. Pes, který lišku chytí, dostává zvláštní prémii, takže se každý stará jen sám o sebe.“

„A vy jste pes?“ zeptal se Nohejl zvědavě.

„Na to vám nemůžu odpovědět,“ řekl Alan odmítavě.

„Zaměstnanci Foxinu nesmějí mluvit o své pozici ve firmě ani sami mezi sebou. To je jedno z pravidel. Ať jste vrátný nebo manažer, nesmíte to nikomu říct.“

„Zajímavé,“ řekl Nohejl. „Takže pokud byste byl pes, kdo by to o vás věděl?“

„Jen ředitel pobočky,“ odpověděl Alan. „Jen ten je v kontaktu se psy, kteří žijí v jeho teritoriu. Ostatní psy nezná.“

„Takže čeští psi existují?“ nadhodil Nohejl.

„Patrně ano,“ připustil Alan. „Ale pražská pobočka je relativně nová. Funguje jen dva roky a má na starosti i další země ve střední Evropě.“

„Ale vy byste se na psa určitě hodil,“ mrkl na něho Nohejl.

„Jestli narážíte na mé jméno, tak ano,“ usmál se Alan.

„Už jsem si zvykl. Ve škole to byl ale děs. Nedokážete si představit, co jsem zažíval. Děti umějí být kruté.“

„Ale dokážu,“ broukl Nohejl. „Já měl zase vždycky trochu nadváhu. Určitě bych býval raději Alan než bečka, sádlo, tlustoprd nebo ty další tituly, na které si už ani nepamatuju.“

Oba se při vzpomínce na dětská léta mimoděk poněkud schoulili.

„Ale Malchow není české příjmení,“ řekl Nohejl.

„Odkud byli vaši rodiče?“

„Byli Češi už několik generací,“ řekl Alan. „Otcův rod pocházel z Německa, z oblasti, kde dřív žili západní Slované. Malchow bylo místo, kde stával pohanský chrám, který byl vyvrácen v roce 1147. Je o tom písemná zmínka v Magdeburských análech. Našly se tam prý sošky nejrůznějších zvířat, hlavně psů a vlků. Vypadá to, jako by ten chrám byl zasvěcen nějakému bohu lovu.“

„Jak to všechno víte?“ podivil se Nohejl.

„Matka byla historička,“ odpověděl Alan. „Pátrala po původu příjmení Malchow. Měla nejrůznější teorie. Například že Malchow znělo původně Volchv, což znamenalo čaroděj, a že to byla velmi významná svatyně. Křesťanští mniši však, jak je známo, ničili vše, co bylo s pohanstvím spojeno, a mátli veřejnost buď záměrně, nebo jen prostě nepřesně slyšeli jméno. Tak se podle ní stalo z vo ma. Taky usuzovala, že možná nechtěli do křesťanských kronik psát jména, která měla pro pohany význam. Podle její další teorie slovo volchv znamenalo původně vlk nebo ten, kdo chová vlky, protože vlk byl u starých Slovanů magické zvíře podobně jako pes. Čarodějové žili sami a bloudili mezi světy stejně jako vlci.“

„Zajímavé,“ řekl nadporučík Nohejl. „Vaše matka pocházela odkud?“

„Byla z rodiny ruského úředníka, jmenoval se Čučkin, po říjnové revoluci utekl před bolševiky na Moravu,“ řekl Alan. „Jeho předci prý byli nějací bojaři.“

„Vidím, že vás ti psi docela pronásledují,“ zasmál se Nohejl.

„Jo,“ přikývl s úsměvem Alan. „Matka si toho všimla také, takových vodítek ke psům a vlkům. Proto mi taky dala jméno Alan. Aby mě prý ti staří bohové chránili.“

„A kde jsou vaši rodiče?“ zeptal se Nohejl.

„Zemřeli před pěti lety,“ řekl Alan. „Měli nás s bratrem, až když jim bylo přes čtyřicet. Byli jsme takoví vnukosyni, jak se říká. Matka tvrdila, že se stal přímo zázrak, když jsme se narodili, že už nedoufali. Proto se o nás velmi bála.“

„Každá rodina má nějakou svou legendu,“ přikývl Nohejl. „Je to docela zajímavé, vyvozovat, co jméno a příjmení znamená.“

„Jo,“ přikývl Alan, „jen tomu nesmíte propadnout.“

K překvapení nadporučíka Nohejla sundal tričko a natočil k němu rameno, na němž spatřil Nohejl tetování v podobě velkého medailonu. Po bližším prozkoumání zjistil, že v ornamentech je skrytá hlava vlka.

„Proč to?“ zeptal se nadporučík Nohejl.

„Kvůli matce,“ pokrčil Alan rameny a oblékl si tričko.

„Byla už vážně nemocná, problémy se srdcem, a donutila mě k tomu tetování. Prý má magickou moc.“

„A váš bratr?“ zeptal se Nohejl. „Měl tetování?“

„Ne,“ řekl Alan. „Nevěřil tomu.“

„A vy věříte?“ chtěl vědět Nohejl.

„Asi je něco mezi nebem a zemí,“ připustil Alan. „Já jen vím, že matka pak odešla naprosto spokojená.“

„Je to zajímavé, fakt zajímavé,“ zavrtěl Nohejl hlavou se šibalským zábleskem v očích. „Víte, moje žena byla za svobodna Vlková a naše dcera teď chodí s Voříškem.“

Neudrželi se a oba vyprskli smíchy.

„No, tak abych šel,“ vstal Nohejl. „Pokud se vaše švagrová do týdne nevrátí, dejte nám vědět.“

„Jistě,“ přikývl Alan. „A těšilo mě.“

„Nápodobně,“ řekl Nohejl upřímně.

Po jeho odchodu Alan zvažoval, co dál. Nenapadlo ho však nic jiného, než zajet do Prahy za Antonem Soticzem a zjistit, jestli nemá s náhlým Yvonniným zmizením něco společného. Aspoň bude mít na zítřek program.