Vlastimil Vondruška

Intimní historie

od antiky po baroko

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2007

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8108-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8109-1 (mobi)

ÚVOD

Většina historických studií si všímá dějin národů, ale běžný život lidí se většinou opomíjí. Je to škoda, protože to, jak lidé mysleli a jednali v těch nejprostších situacích, nám o našich předcích řekne často víc než popisy politických zvratů a hospodářsko-sociálních podmínek vývoje lidské společnosti. Lidé před staletími nám nebyli tak vzdálení, jak by se mohlo na první pohled zdát. Měli podobné touhy i nectnosti jako my. Ale studovat jejich soukromí je nesmírně složité.

Na základě archeologických výzkumů, písemných pramenů, dobových vyobrazení i muzejních sbírek jsem shromáždil informace o intimním životě lidí od starověku až na práh moderní doby. Protože se zpráv dochovalo velice málo, není mozaika samozřejmě úplná, ale přesto podává ojedinělé svědectví o životě našich předků. O jejich úporném boji s krutým světem, o odvaze a síle, o milosrdenství a lásce, ale stejně tak i o marnivosti, nectnostech, hlouposti i chytrosti.

Lidé hřešili od pravěku. Pokud se však zamyslíme nad jejich životem, možná pak budeme shovívavější a tolerantnější.

PhDr. Vlastimil Vondruška, CSc.

1. ANTIKONCEPCE

Starověk

Antikoncepce v dávných časech byla něčím, co stálo zcela proti obecnému názoru společnosti, že rodina má mít co nejvíce dětí a hlavním posláním ženy je děti rodit. Přesto se zdá, že si již tehdy dokázaly ženy pomoci, i když samozřejmě primitivními prostředky, které nemusely být vždy úspěšné. Navíc to určitě dělala jen nepatrná část z nich. Již proto, že manželka musela svému manželovi porodit děti, nejlépe syna. Bezdětná manželka mohla být podle zákonů mnoha starověkých společností vyhnána, muž se s ní mohl rozvést či si mohl přivést druhou ženu, která by mu děti dala. Proto starostí mnoha žen bylo spíše otěhotnět, než aby otěhotnění bránily.

V mnoha staroegyptských papyrech, stejně jako na mezopotamských hliněných tabulkách se dochovaly rady lékařů, jak zařídit, aby žena přišla do jiného stavu. Většina praktik vycházela z používání přírodních léků, ale doporučovaly se také rozmanité pověrečné praktiky a samozřejmě také cesta obrátit se o pomoc k bohům (a věnovat tučný dar chrámu). Na situaci, kdy žena byla neplodná, pamatovaly i nejstarší zákony. Muž mohl neplodnou ženu zapudit, jenže to nebylo tak jednoduché. Žena měla ve starověku značná majetková práva, určitě mnohem větší než v 19. století (proto také starověk nezná feminismus). Navíc z dikce mnoha dávných zpráv vyplývá, že důvodem, proč se muž nechtěl rozejít s neplodnou ženou, byl zcela obyčejný a lidský fakt, že ji měl rád. Proto existovala ve starověku možnost zástupného porodu. Muž si opatřil otrokyni, kterou přivedl do jiného stavu. Když pak otrokyně rodila, lehla si neplodná manželka pod ni, aby dítě z lůna otrokyně vypadlo na ni. Tím se stala symbolicky jeho matkou ona, dítě mělo všechna legální dědická práva. Otrokyně nadále nesměla na dítě uplatňovat žádné mateřské nároky, nesměla se ani povyšovat nad legální manželku (jak výslovně připomínaly mezopotamské zákony), ale na druhou stranu měla doživotní jistotu – nesměla být prodána jinam a měla mít právo na lepší zacházení.

Zatímco vdané ženy spíše hledaly prostředky, jak přivést na svět děti, ženy, které se živily prostitucí, měly problém opačný. Právě ony s největší pravděpodobností používaly nejstarší primitivní antikoncepci. Mnoho dokladů se dochovalo především v Mezopotámii. Zde patřil k nejvýznamnějším kult bohyně plodnosti a války Ištar. Této bohyni sloužily celé zástupy kněžek, jež přenášely milost a sílu této bohyně na muže. Za návštěvu chrámu a služby kněžek samozřejmě muži platili, a pokud byli spokojení, dávali navíc i štědré dary. Chrámová prostituce byla běžná v Sumeru, Babylonii i Akkadu. V čele kněžek bohyně Ištar stála velekněžka, jež milost bohyně přenášela jen na nejvýznamnější návštěvníky (často jen na panovníka). Erotické rituály, spojené s kultem plodnosti, vznikly nejpozději v 7. tisíciletí př. n. l. Ale protože šlo o náboženský obřad, měla velekněžka zakázáno otěhotnět. Navíc by se tím dostalo do rukou kněží panovníkovo dítě, což by mohlo vyvolat problémy při budoucím obsazování trůnu. Pokud by tedy velekněžka otěhotněla (a bylo jedno, s kým ve skutečnosti), byla by přísně potrestána a okamžitě zbavena prestižního úřadu.

Ostatní chrámové kněžky se dělily do několika kategorií, obvykle podle toho, z jaké rodiny pocházely, od dcer nejbohatších velmožů až po chudačky. Většina se směla vdávat a některé mohly mít i děti, ale i v jejich případě se předpokládalo, že půjde o děti „ze sémě zasetého jejím mužem“. Již z dikce tohoto ustanovení je zřejmé, že si chrámové kněžky uměly celkem spolehlivě s antikoncepcí poradit. Jako jeden z prostředků se dochovala rada zavádět si před stykem s mužem kuličku uhnětenou z medu a mandlí. Ostatně pojem „babylonská nevěstka“ byl ve starověku tak proslulý, že vstoupil i do Starého zákona jako symbol hříchu.

I starověké Egypťanky znaly rozmanité antikoncepční prostředky. V lékařských papyrech je dokonce doložena metoda „odchodu z těhotné“ (tedy potrat). I když byl obecně zakázán a žena mohla být za potrat potrestána, v odůvodněných případech ho mohl lékař provést. Zpráv o metodách antikoncepce je zlomek ve srovnání s radami, jako otěhotnět či jak zabránit nechtěnému potratu, ale vzácně se objevují. Jedním z prostředků užívaných starými Egypťankami byl krokodýlí trus (nejstarší zpráva pochází zhruba z 19. století př. n. l.). V Indii ve starověku zase užívaly ženy trus sloní. I když není podobná představa zrovna lákavá, je třeba říci, že šlo o metodu účinnou, neboť se jím vytvářelo v ženské děloze silně kyselé prostředí, ve kterém spermie rychle hynou.

Později začaly Egypťanky používat jiné látky, které jsou příjemnější a mají podobné účinky. Doloženy jsou tampony ze svinutého proužku látky nebo chomáče vlny napuštěné kvašeným akátovým výtažkem. Z tuku a medu se vyráběly vaginální čípky s extraktem z granátových jablek, který obsahuje přírodní hormon estrogen.

Staroegyptské lékařství vynikalo přesným pozorováním a racionálními závěry. I když tehdejším lékařům nebyly některé mechanismy početí zcela zřejmé, dokázali vyvinout metodu použití zábrany (podobné dnešnímu nitroděložnímu tělísku). Ženy si do dělohy zaváděly malé kamínky či voskové zátky.

Mnoho z antického lékařství bylo převzato právě ze starého Egypta. Proto nepřekvapí, že se podobná metoda užívala i v řecku. Tamní ženy dokonce používaly jako nitroděložní tělísko spirálku zhotovenou ze slonoviny. Užívaly také metodu zavádění tamponů, které napouštěly olivovým olejem, medem, cedrovou pryskyřicí nebo citrónovou šťávou, které zajišťovaly agresivní kyselé prostředí, bránící působení spermií. Podobné metody užívaly i římské ženy. Antikoncepce v té době byla zřejmě poměrně spolehlivá, neboť víme, že se nevázaných římských zábav účastnily i vdané ženy, což by jinak nebylo možné.

O dalších staletích toho víme bohužel žalostně málo. S rozpadem římské říše vzalo zasvé vedení úřední administrativy a také mravy se staly mnohem drsnějšími. Je však pravděpodobné, že se některé starověké znalosti diskrétně tradovaly mezi ženami dál. A to jak metody antikoncepce, tak i postupy, jak těhotenství mechanicky přerušit. Že se k takovým krokům ženy uchylovaly, svědčí zmínka ve franckém zákoníku, který stanovil trest smrti pro ženu, jež by zahubila plod ve svém těle.

Pokud hovoříme o dějinách antikoncepce, pak se samozřejmě musíme ještě zastavit u metody sice technicky zdánlivě nejjednodušší, ale v praxi nejméně spolehlivé, a tou je přerušovaná soulož. Jejím problémem je to, že vyžaduje spolupráci muže, což bylo ve starověku určitě obtížné, zvláště v případě, pokud šlo o rozkoš, kterou si muž zaplatil.

Ve Starém zákoně se o přerušované souloži hovoří dokonce několikrát a její důvod se vysvětluje různě, od pohnutek ušlechtilých až po mrzký chtíč. Bible píše o mužích izraelských, kteří vystupovali z lůna ženy a své sémě vypouštěli na zem z vlasteneckých pohnutek. Izraelité žili v té době v porobě a nechtěli, aby se jim rodily děti, které by upadly do otroctví nepřítele.

Známý příběh z Genesis je spojen s mužem jménem Onan (po kterém se zcela nesprávně nazývá onanie, i když se jeho příběh týká klasické přerušované soulože). Jedním z praotců Izraele byl Juda, který měl několik synů. Nejstarší Er se oženil s dívkou jménem Támar, ale protože byl v očích Hospodinových zlý, ten ho usmrtil. Tehdy Juda rozhodl, aby si vdovu vzal jeho další syn Onan. Takové sňatky byly v Přední Asii od doby Sumerů celkem obvyklé. Odborně se označují jako levirát, tedy sňatek mladšího bratra s ovdovělou švagrovou (někdy byl dokonce ze zákona povinný). Onan ovšem nechtěl, aby měla Támar potomky, neboť věděl, že nebudou patřit jemu, ale jeho zlému bratrovi (jeho úvaha je sice poněkud nejasná, ale blíže se nevysvětluje). Proto „kdykoli obcoval se ženou svého bratra, dal padnouti semeni na zem, aby nezjednal potomstvo svému bratrovi“. Protože bylo jeho počínání v očích Hospodina zlé, usmrtil Onana rovněž.

Právě tato pasáž z bible ovlivnila myšlení nejen ve středověku, ale objevuje se v názorech konzervativních věřících dodnes. Podle katolické církve je antikoncepce hříchem proti Bohu. Jiní hříšní muži z izraelského národa dopadli lépe než Onan. V části Starého zákona nazvané Leviticus se o přerušované souloži píše hned několikrát. „Muž, z něhož se vyleje símě, vykoupá si celé tělo ve vodě a je nečistý do večera,“ a jinde: „Souloží-li kdo se ženou a nastane výlev semene, vykoupou se ve vodě a jsou nečistí až do večera.“ Stejně tak se pohlíželo i na věci: „Veškeré šaty a každá kůže, nač přišel výlev semene, se vyperou ve vodě a jsou nečisté do večera.“ Antika si s podobnými erotickými úkony těžkou hlavu nedělala a nikde se neobjevuje nic, co by takové praktiky odsuzovalo, ale ani schvalovalo. Zvláště ve starověkém Římě platila svým způsobem demokratická zásada, že praktiky, které neubližují jiným, mají zůstat soukromou věcí každého občana.

Středověk a novověk

Vztah středověku k antikoncepci byl zcela odmítavý, což vycházelo z církevního pojetí hříchu. Soulož měla sloužit k jedinému účelu: aby žena otěhotněla a porodila děti. Cokoli jiného bylo hříšné a zakázané, tedy každý tělesný styk, který by se provozoval pouze pro potěšení. Pokud by ženy používaly prostředky antikoncepce nebo by muži uplatňovali přerušovanou soulož, byl to přesně onen případ smrtelného hříchu, který bylo nutno trestat. Jistý německý teolog tvrdil, že každá žena, která se při pouhém pomyšlení na tělesnou rozkoš nezačervená, je ve svém duši prostitutkou. Jiný zase učil, že manželka, která má z milování se svým mužem rozkoš, těžce hřeší, neboť má vycházet manželovi vstříc výhradně proto, aby rodila děti. Pokud při tom současně cítí potěšení, je v duši zkažená.

Protože většinu písemných zpráv zachytila pera služebníků církve, víme toho o antikoncepci opravdu velice málo, ale z nepřímých zmínek je jisté, že o ní lidé věděli a také ji nějakým způsobem používali. To platí určitě pro středověké nevěstky, neboť je doloženo, že mnohé byly bezdětné. Výzkumy porodnosti v 15. století zase dokládají, že existovala přímá úměra mezi finanční situací rodiny a počtem dětí, což by potvrzovalo určitou regulaci porodnosti. Z demografických analýz je zřejmé, že metody antikoncepce byly běžnější ve městech než na venkově.

Uvedená zjištění ovšem neznamenají, že by o antikoncepci věděli všichni lidé. Je samozřejmé, že žila spousta dívek, které o ní neměly ani ponětí, navíc existovala spousta předsudků a pověr. Mezi lidmi se tradovaly „spolehlivé“ recepty, jako pití vody, ve které si kovář chladil kleště, nebo se do ní nastrouhaly jelení parohy. Dalším „spolehlivým“ receptem bylo pití kravské moči. Od nežádoucího početí mělo ženu uchránit i to, pokud plivla žábě třikrát do tlamy nebo hned po souloži vstala z lůžka a sedmkrát si poskočila dozadu. Proti otěhotnění se také nosily rozmanité amulety nebo škapulíře, v nichž bývaly byliny, ale také třeba kousek žebra z lasičky. Dochovala se také modlitba proti otěhotnění (i když ji lze spíše považovat za vtipnou renesanční ironii). Obrací se k Panně Marii slovy: „Ty, která jsi počala, aniž bys zhřešila, dej, abych zhřešila, aniž bych počala.“ V praxi však je doloženo, že k modlitbám se uchylovaly ženy často, i když se častěji obracely ke svaté Maří Magdaléně, napravené hříšnici. Ze 16. a 17. století se dochovaly výslechy dívek, které byly usvědčeny ze zabití novorozence. Šlo vždy o dívky, které patřily k té skupině žen, která neměla o antikoncepci ani ponětí. Jak z jejich výpovědí vyplývá, většinou se spoléhaly na to, co udělají muži. Jedné řekl její obstarožní milenec, aby se nebála, že on už je starý (a tedy nemůže mít děti). Jiná dívka se roku 1693 svěřila soudu: „Já sem ho v ničemž neujistila, nýbrž on mě, že mně nic nebude a že ví dobře, jak to má dělati.“ A do třetice při konfrontaci s bývalou milenkou se jistý potulný muzikant hájil, že není otcem zabitého dítěte: „...já sem s tebou měl pětkráte činiti, však nevypustil sem semena a tím nejsem vinen.“

Porod, iluminace ze 14. století

V renesanci se názor na antikoncepci změnil rychle a radikálně v důsledku epidemie pohlavních chorob, které od počátku 16. století sužovaly celou Evropu. Syfilis se poprvé objevila roku 1495 mezi francouzskými vojáky v Neapoli. Šířila se neuvěřitelnou rychlostí. Ještě téhož roku ji zaznamenali v Dánsku, následujícího roku v Německu a Anglii. Do českých zemí dorazila už na konci 15. století. říkalo se jí různě – španělská chřipka, francouzská nemoc nebo neštovice, neapolský mor. Jméno nemoci syfilis bylo převzato z básně veronského lékaře, uveřejněné roku 1530. V ní vystupuje smyšlený pastýř jménem Syfilis, žijící na ostrově Haiti. Díky této básni převládl názor, že novou nemoc přinesli z Ameriky lodníci, i když její původ ve skutečnosti není zcela jistý. Epidemie syfilis byla v počátečních letech strašná. Umíraly na ni stovky lidí, v některých městech byly zcela uzavřeny nevěstince (a nevěstky vymrskány z města), uzavřeny byly

i lázně a podobná zařízení. Již roku 1495 vydal císař Maxmilián II. dekret, v němž prohlásil nemoc za důsledek hříšného a nemorálního chování křesťanů.

Zpočátku se lidé domnívali, že syfilis je forma moru a šíří se stejně – vzduchem, jídlem nebo dotekem. Teprve v dalších letech poznali lékaři způsob přenosu této nemoci. Okamžitě se ozvaly první nesmělé hlasy, volající po způsobu ochrany (neboť lékařům bylo na rozdíl od teologů jasné, že lidem tělesný styk zakázat nemohou). V tomto případě však již nešlo o prostou antikoncepci, ale o faktickou ochranu při souloži. A tak spatřil světlo světa kondom.

Byl účinný a drahý, takže ho až do 19. století užívali jen urození a zámožní lidé. Jinak se ale v oblasti ženské antikoncepce mnoho nezměnilo.

Teprve 19. století přineslo další novinky, především se rozvinuly rozmanité bariérové metody. Za zmínku stojí objev spojovaný se slavnou kurtizánou Lolou Montes (milenkou hudebních skladatelů Ference Liszta, Richarda Wagnera a Frederyka Chopina, stejně jako bavorského krále Ludvíka I.). Nechala si vyrábět šátečky, které si před pohlavním stykem vkládala do pochvy, aby zabránila proniknutí spermatu. Nazývaly se Venušiny zástěrky, a protože musely být z kvalitního materiálu, byly velice drahé. Přesto se zvláště mezi vznešenými dámami ujaly. Na podobném principu fungují dnes pesary.

Zavádění antikoncepce v 19. století však nebylo přes poznatky lékařů snadné. Pekelným ohněm hrozila církev všem, kdo si troufli zmínit se o něčem tak bezbožném. Konzervativní vládnoucí kruhy trestaly propagátory antikoncepce pro oplzlost. Iniciativy zbožných vdov volaly po tom, aby byli stoupenci antikoncepce ukřižováni.

V USA vzniklo dokonce státní tažení proti kondomům. Vše začalo roku 1868, kdy byl zakázán jejich prodej, a toto nařízení posvětil roku 1873 samotný americký Kongres. Vzápětí vydalo více než dvě stě velkých amerických měst „protikondomové vyhlášky“. Pouhé informování o účinku kondomu bylo trestným činem. Tato antikoncepční prohibice trvala prakticky až do konce 19. století.

V některých evropských zemích (včetně Rakousko-Uherska) to bylo podobné. Pokud nestíhal stoupence antikoncepce zákon, stíhalo je veřejné odsouzení těch, kdo si osobovali právo hlásat morální zásady jménem ostatních. Hlavní roli přitom hrál postoj římskokatolické církve. Ta ostatně pokračovala v protikondomovém křižáckém tažení i ve 20. století, neboť používání antikoncepce je v rozporu s biblí. Stejný boj vedla a vede moderní společnost o právo žen na potrat a další záležitosti spojené s erotickým životem.

Na začátku 20. století se pak objevuje ženská antikoncepce založená na zavádění nitroděložních tělísek. Hormonální antikoncepční preparát byl uveden na trh poprvé v USA roku 1960.

Jenže tak jako vždycky v dějinách, postupně zvítězil rozum nad dogmaty a hloupými předsudky a moderní společnost antikoncepci přijala. Pokud bychom parafrázovali jedno středověké úsloví, řekli bychom, že když nebylo možno vymýtit tělesnou žádostivost a spasit duši, zvolili jsme menší zlo, abychom uchránili alespoň tělesnou schránku.

Kondom

Počátky mužské bariérové metody ochrany při pohlavním styku jsou poměrně starého data. Někteří odborníci uvádějí jako možnost, že tuto metodu znali již starověcí Egypťané, neboť se na freskách ze 14. století př. n. l. objevují muži s barevnými plátěnými pouzdry navlečenými na penis. Podobná pouzdra ovšem sloužila nejspíše jako ozdoba a scény, v nichž jsou Egypťané zobrazeni, nejsou erotické, takže může jít stěží o nejstarší verzi kondomu. Dekorační návleky na penis se objevují i ve starořecké mytologii (jejich smyslem ovšem nebylo zakrýt penis, ale spíše vzbudit zdání jeho větší velikosti, podobně jako třeba moderní vycpávky v podprsenkách).

Pouzdra navlečená na penisu mají také muži na jeskynních malbách ve francouzském Combarelles, které pocházejí ze 2. století n. l. I zde však jde nejspíše o ozdobu, protože si lze těžko představit, že by se z rituálních důvodů kreslily scény potlačování plodnosti. Starověká společnost ji totiž naopak vyzdvihovala a všechny náboženské rituály směřovaly k její podpoře.

Staří Řekové zřejmě mužskou ochranu užívali, jak svědčí jedna z antických bájí. Podle ní měl krétský král Mínós slabost pro ženské pohlaví, až se jeho manželka naštvala a očarovala ho, aby jeho sémě rozežíralo lůna jeho milenek. Král Mínós se však nemínil vzdát rozkoše, a tak si začal na penis navlékat plátěný návlek, aby milenkám neublížil. Plátěné návleky se zřejmě užívaly i ve starověkém Římě a vzácně možná i ve středověku. Byly opatřeny tkanicemi, aby si je muži mohli snáze připevnit.

Také ve Starém zákoně se dochoval náznak, že se bariérové metody u vyvoleného židovského národa kdysi užívaly. K ochraně při tělesném styku sloužily rybí měchýře nebo ovčí střívka. Tato metoda se dá spíše přirovnat k pesaru (ženy si je vkládaly do pochvy, protože na mužském údu by stěží držely). Podobná metoda se vzácně udržela i ve středověku (ovšem tajně, církev by podobné praktiky tvrdě trestala). Později vyneslo užívání upravených ovčích střívek jako mužské ochrany dokonce šlechtický titul osobnímu lékaři anglického a skotského krále Karla II. Ten je v 17. století připravoval pro panovníka a členy dvora, aby je ochránil před „pohlavní nemocí a plozením bastardů“.

Strašlivá epidemie syfilis, která na přelomu 15. a 16. století zasáhla Evropu, přiměla poprvé muže, aby začali používat ochranu při tělesném styku nikoli kvůli tomu, aby partnerka neotěhotněla, ale kvůli svému zdraví. Nešlo samozřejmě o ochranu v manželském životě, ale při užívání si rozkoší s cizími ženami.

I když je jisté, že různé typy mužské ochrany existovaly již od starověku, zlomovým se stal rok 1564, kdy italský lékař Gabrielle Fallopio zhotovil pouzdro z lněného plátna napuštěné olejem, anorganickou solí a medikamenty jako ochranu proti syfilis. Popsal ho včetně zdůvodnění, proč ho užívat, ve slavném spise De morbe gallico. Význam tohoto díla nebyl ani tak v tom, že navrhuje ochranu, která nebyla ve skutečnosti vůbec nová (až na použití dezinfekce), ale v tom, že vůbec jako prvý o podobné ochraně píše a veřejně ji obhajuje i proti přísnému zákazu církve. Ve svém díle uváděl, že konal pokusy a vybavil svým vynálezem více než tisíc mužů, z nichž žádný se nenakazil syfilis. Protože si vědci záviděli od nejstarších časů, okamžitě se ozvaly hlasy, které jeho výzkumy zpochybňovaly tvrzením, že je pochopitelné, proč se žádný z těch mužů nenakazil, neboť je všechny ženy odmítly, když k nim přistoupili s tak komickou věcí na údu. Přes ironickou kritiku konzervativních lékařů se jeho dílo stalo odrazovým můstkem pro další vývoj kondomů.

Největším problémem se stal vhodný materiál. Látku bylo třeba sešít, a i když byly stehy malé, mohly být při souloži ženou vnímány jako nepříjemné. Proto se v 17. století prováděly pokusy zhotovit mužskou ochranu z jiného materiálu. Nejčastější náhradou se stala ovčí střívka. Nejstarší kondom dochovaný v muzejních sbírkách mají ve Švédsku. Byl zhotoven kolem roku 1640 a je zhotoven ze střívka prasečího. Dochoval se i latinsky psaný manuál pro uživatele (možná z církevních kruhů, jinak by byl napsán v jazyce národním), který radí namáčet ho před použitím v horkém mléce, aby se předešlo přenosu chorob. V této době se zřejmě objevil název kondom, i když se o jeho původ autoři přou.

Patronát si osobuje francouzské městečko Condom (kde je dokonce muzeum kondomů). Pravděpodobnější je však teorie, že název je odvozen od již jmenovaného osobního lékaře anglického krále Karla II., který se jmenoval Conton (některé prameny uvádějí jméno Condom, Contom, Condon či Quondam). Další teorie odvozuje název z latinského slova „condus“, což znamená nádržka či nádoba.

Pro kondom se však dochovala i jiná dobová označení, která nepostrádají na půvabu – „brnění proti potěšení“, „mužské brnění“ či „prostředek před mužským brněním“. Známý milovník Casanova ho ve svých pamětech označoval jako „anglický jezdecký plášť“. A když už jsme u etymologie, slovo prezervativ je odvozeno z latiny a znamená „ochrana před něčím“. A do třetice – v 16. a 17. století se v Japonsku užívaly dva typy kondomů – Kawagata zhotovovaný z tenké kůže a Kabutogata z želvoviny nebo rohoviny. Japonský název tohoto tuhého nástavce bychom mohli přeložit slovem „robertek“.

Kondomy z ovčích střívek se v 18. století rozšířily v některých svobodomyslnějších zemích tak, že již v té době dávaly obchody tisknout reklamní letáky, které informovaly o jejich výhodách a způsobu použití. Přesto se textilní mužská ochrana udržela poměrně dlouho. Ještě v 19. století si nechával básník Heinrich Heine zhotovovat hedvábné návleky šité na míru. Z téže doby se dochovaly luxusní kondomy ušité z textilu, na nichž byly vytištěny obrázky sexuálních scén, mající podnítit erotickou fantazii uživatele.

Přelom v dějinách kondomů přinesl epochální vynález vulkanizace gumy v roce 1844 (objevitelé Goodyear a Hancock). Záhy se začaly vyrábět elastické gumové kondomy. Protože byly drahé, po použití se nevyhazovaly, ale čistily (stejně jako se v předchozích stoletích praly látkové návleky). K tomu účelu měl každý muž speciální soupravu pomůcek – stojánek na sušení, krém a pudr na zasypání (aby se kondom neslepil). V roce 1880 se objevily první latexové kondomy, které byly slabší než gumové a také levnější.

2. BRÝLE

Se slábnoucím zrakem to lidé v minulosti neměli vůbec snadné. Problém byl v tom, že starověké a stejně tak i středověké sklářství nedokázalo vyrobit čisté křišťálové sklo a technika broušení skla byla prakticky neznámá. Proto neexistovaly skleněné čočky, které by se daly k zesílení zraku použít, a pokud se v nálezech výjimečně objevují náhražky z jiných materiálů, byly zřejmě neobyčejně drahé. V troskách staroasyrského Ninive se nalezly malé kousky leštěného křemene, který se zřejmě užíval jako čočka. O „skle“ k vypalování děr v pergamenu se zmiňuje v jedné komedii řecký dramatik Aristofanes (ovšem nikde neuvádí, že by se tato žertovná pomůcka dala použít také ke zlepšení zraku). Podle starořímského autora Plinia Staršího používali lékaři zvláštní skla k vypalování ran. Je pravděpodobné, že však nešlo o tavené sklo, nýbrž o broušený křišťál.

Protože se zvětšovací skla nepoužívala, museli si zámožní lidé ve starověku pomáhat jinak. Dochoval se povzdech bohatého římského patricije, že stárne a slábne mu zrak, takže je odkázaný na to, aby mu nahlas četli jeho otroci. Na své služebníky byli odkázáni i středověcí panovníci. V jejich případě však většinou nikoli kvůli slábnoucímu zraku, ale proto, že byli negramotní. Předčítání nahlas bylo ve středověku oblíbené i v církevním prostředí. V klášterech býval během jídla určen vždy jeden bratr, který toho dne držel půst a místo potravy předčítal ostatním řeholníkům ze svatých knih. Předčítání z evangelia bylo také součástí křesťanských mší.

I když antika neznala čočky, našli se lidé, kteří si dokázali poradit. Ti nejbohatší používali ke zlepšení vidění brilianty či jiné drahé kameny, které díky broušení do mnoha plošek mohly při vhodném lomu obraz zvětšovat. Barevné drahokamy však mohly současně sloužit jako sluneční brýle k eliminaci ostrých ultrafialových paprsků. Je známo, že císař Nero se rád díval na gladiátorské hry v otevřeném cirku skrze veliký zelený smaragd. Stárnoucí filozof Seneka v 1. století n. l. používal ke čtení skleněnou kouli naplněnou vodou, která plnila funkci primitivní čočky. Princip lomu světla popsal na počátku 2. století n. l. řecký matematik a geograf Ptolemaios.

Jediné, koho v raném a vrcholném středověku trápilo slábnutí zraku z pracovních důvodů, byli mniši, kteří se intenzivně věnovali v klášterních skriptoriích studiu a opisování rukopisů. Teprve kolem roku 1000 dostali pomůcku ke zlepšení zraku. Šlo o skleněný komolý kužel, který se položil užší stranou na rukopis a při pohledu skrze něj se písmo zvětšilo. Uvádí se, že tento „čtecí kámen“ byl objeven v Benátkách, ale zřejmě to není přesné. V té době ještě v Benátkách nestály později proslulé sklářské hutě. Protože podobné „čtecí kameny“ znali již dříve Arabové, je spíše pravděpodobné, že je Benátčané začali jako první do Evropy dovážet.

„Čtecí kameny“ byly ve středověku oblíbené i později na půdě nejstarších univerzit. Roku 1268 se o něm zmiňuje anglický filozof Roger Bacon. Nejstarší zmínka o skutečných brýlích pochází z konce 13. století. V italském rukopisu z roku 1289 se hovoří o čočkách upevněných v obroučkách. Tyto čočky byly zřejmě benátského původu. V té době již na ostrově Murano stály nejstarší sklářské hutě, které jako první v Evropě dokázaly tavit relativně čisté křišťálové sklo.

Dříve se jako vynálezce brýlí uváděl Salvino D’Armate z Pisy, novější práce však jejich objev přisuzují dominikánskému mnichu Alessandru Spinovi z Florencie. Již v roce 1352 zobrazil na fresce Tommaso Barisino di Modena mnicha sedícího ve skriptoriu u pulpitu, který má brýle a čte knihu. Na jiné fresce namaloval dva kardinály, kteří drží v rukách zvětšovací skla zasazená do dřevěných obrouček s držadlem (podobných pozdějšímu lorňonu). Jak je zřejmé, v prostředí vyšších prelátů bylo používání zvětšovacích skel v době vrcholného středověku běžné.

Zatímco s problémy při čtení si středověk poradit uměl, s krátkozrakostí (tedy špatným viděním do dálky) se dokázali výrobci brýlí vypořádat až v 16. století, kdy byly objeveny konkávní čočky (vybrušované opačně než vypouklé čočky starší). K renesančním celebritám, které používaly brýle na dálku, patřil kromě jiných papež Leo X. Největším střediskem výroby čoček v té době byly Flandry a Nizozemsko, kde sídlily proslulé dílny brusičů drahokamů, které jako vedlejší produkt vybrušovaly také skleněné čočky.

Nejstarší sklářská huť v českých zemích, kde je doložena na přelomu 16. a 17. století výroba „brýlových skel“, byla jihočeská mízavská huť. Český objev tavby čistého křišťálového skla koncem 17. století umožnil rozvoj domácí výroby optického skla, od 18. století propojeného s produkcí lustrových ověsků (především v okolí Turnova a později Jablonce nad Nisou). Bifokální čočky (s dvojí ohniskovou vzdáleností), které zlepšovaly zrak na dálku i na blízko současně, objevil roku 1780 americký přírodovědec a jeden z nejvýznamnějších bojovníků za nezávislost USA Benjamin Franklin. Přes nesporné výhody se brýle s těmito čočkami začaly ve větší míře používat až v první polovině 19. století.

Stejně jako dnes nechtějí některé ženy nosit na veřejnosti brýle, aby je nehyzdily, ještě v době baroka odmítala brýle nosit většina urozených mužů. Nasazovali si je pouze v soukromí doma, pokud četli. Na veřejnosti používali raději monokl, tedy „brýle na jedno oko“, který se začal vyrábět kolem roku 1700 v Německu. Naproti tomu brýle se již v 18. století spojovaly se vzhledem městských učitelů, stejně jako venkovských kantorů. V jedné povídce se vypráví o učiteli, který chtěl přesvědčit konšele, že by byl nejlepším z uchazečů o místo kantora, a proto si opatřil brýle s obyčejnými skly, aby vypadal učeněji.

Specializovaná profese očních lékařů začala určovat vhodnost brýlí až v moderní době. Ještě v 19. století si lidé kupovali brýle sami, bez jakéhokoli lékařského vyšetření. Stačilo zajít ke kupci, který je nabízel, a dohodnout se na ceně. Pak stačilo vyzkoušet ty, které nabídl, a vybrat takové, skrze které bylo vidět nejlépe.

3. HOLENÍ

Krátké dějiny vousů

Kdy se muži začali holit, asi nezjistíme, ale muselo to být zřejmě velice dávno, nejspíše hluboko v pravěku, ještě za časů lovců mamutů. Na nejstarších jeskynních kresbách jsou lovci zobrazováni bez vousů, zřejmě tedy znali prostředek, jak se holit (i když neexistovaly kovy a mohli tedy používat jen kamenné nožíky). Je možné, že podobně jako později američtí indiáni vousy prostě vytrhávali. Některé pazourkové čepele z doby před 30 000 lety považují archeologové za nejstarší holicí nástroje. V předdynastickém období starého Egypta chodívali muži vousatí, jak dokládají nalezené sošky. Teprve po sjednocení Egypta se začali holit nejprve velmoži a po nich i prostí Egypťané. V době vlády faraonů chodili všichni muži oholení. Neoholený člověk se považoval za cizince (a tedy barbara) nebo za zanedbaného chudáka. Pouze v době smutku si nechávali muži narůst vousy (aby vyjádřili okolí svůj žal). Výjimečně si nechávali velmožové narůst pod nosem malý knírek.

S vousy se zobrazovali někteří bohové, a proto měl právo nosit vousy také faraon. Ale i on se v soukromí holil. Při slavnostních ceremoniálech si nasazoval bradku umělou (pouzdro na masce faraona Tutanchamona). V bibli se píše, že když Jákobův syn Josef upadl do egyptského zajetí a měl předstoupit před faraona, oholili ho. Jako Izraelita nosil samozřejmě tradiční vousy, ale být oholený vyžadoval staroegyptský dvorský ceremoniál. Staroegyptští holiči chodívali za zákazníky do jejich domů anebo holili venku na ulici ve stínu vhodného stromu. Na jedné z hrobových fresek je zobrazen mladík sedící na stoličce, nad ním stojí holič s břitvou v ruce a u nohou má položenu misku s vodou. Většina mužů v Mezopotámii nosila vousy. Podle nich se dali bezpečně poznat, pokud navštívili Egypt. Staří Egypťané

byli (řečeno moderním jazykem) tak trochu rasisté. Uznávali jen svůj národ a svou kulturu. Vše ostatní považovali za méněcenné. Jejich nezájem o ostatní národy šel tak daleko, že svět rozlišovali na údolí Nilu s černou úrodnou půdou a ostatní přesněji nepojmenované země. Neznali zeměpis a netoužili cestovat. Z papyrů většinou nepoznáme, o jakých cizincích hovoří, protože všechny souhrnně označovali různými opisy. Proto egyptologové nikdy přesně nezjistili, kým byli někteří útočníci, kteří v minulosti starověký Egypt napadli (např. Hyksósové či mořské národy). Také proto lpěli Egypťané na holení, jímž se lišili od svých sousedů.

Nosit vousy byla v Mezopotámii tradice od časů Sumeru. S vousy jsou zobrazováni panovníci i úředníci. Vousy mají také asyrští bojovníci a ze Starého zákona víme, že je nosili rovněž muži Izraele. Na tuto tradici navázal současný judaismus. Pravověrný Žid musí nosit husté vousy.

Postavy asyrských úředníků na fresce ze syrského Tell Ahmar

(8. stol. př. n. l.)

Stejně nosili vousy původně i staří Řekové. Všechna vyobrazení od homérských dob ukazují muže s hustým vousem (nejvýše si staří Řekové vyholovali knír pod nosem). Až v době, kdy vojska dobyvatele Alexandra Velikého obsadila Egypt, se Řekové seznámili s holením. Teprve v helénismu se od 3. století př. n. l. začali řečtí mužové pečlivě holit a tento zvyk od nich převzali o století později i staří Římané.

Stejně jako kdysi pro Egypťany byla i pro Římany zarostlá tvář symbolem nízkého stavu a zanedbanosti. Vousy si nechávali muži narůst jen na znamení smutku při úmrtí v rodině, ale také pokud římská vojska prohrávala či nepřítel oblehl město. Vousy nosívali rovněž muži, kteří chtěli vyjádřit zarostlou tváří hloubku svých myšlenek – starořímští učenci a filozofové.

Teprve ve 2. století n. l. se znovu vrátila móda lehkých vousů. Oblíbila si je i většina císařů pozdního římského období. Ze starověkého Říma se dochovalo vyobrazení veřejné holírny. K základnímu vybavení patřily železné nůžky, břitvy, kovové i slonovinové hřebeny, drobné nožíky a také bronzová či stříbrná leštěná zrcadla. První holení mladého chlapce bylo v Římě rodinnou slavností. Oholené vousy pak chlapec v doprovodu otce obvykle věnoval bohům.

Zatímco Židé nosili husté vousy, křesťané se vždy pečlivě holili, i když Kristus sám se ještě dlouho zobrazoval s krátkou bradkou. Po způsobu císaře Konstantina Velikého, který přijal křesťanství, se holili i poslední římští císaři. Jedinou výjimkou byl císař Julián Apostata (tedy „Odpadlík“), který nosil husté vousy na znamení své opozice vůči křesťanství. Pečlivě se později holili také všichni muži v Byzanci. I nepatrné strniště na tváři bývalo předmětem posměchu a někdy dokonce opovržení.

Po rozpadu římské říše se většina mužů vítězných germánských kmenů neholila a vousy si muži obvykle jen zastřihovali. Oholení chodili jen služebníci boží – kněží a také mniši. Ale i zde existovaly výjimky, jak dokládají iluminace i legendy a kroniky. Některé zobrazují světce a významné preláty s vousy. V 10. a 11. století nosili muži často delší vousy, ale objevují se i zastřihované bradky a také různě upravované kníry. Známe však i oholené muže, nejen preláty, ale i velmože a dokonce i prosté venkovany. Podobná rozmanitá úprava vousů se udržela po celý středověk.

Zatímco ve 12. a 13. století převládaly spíše delší vlasy a vousy, ve 14. století roste počet oholených mužů. Zdá se, že obliba holení souvisela s dvorským rytířstvím. Muži, kteří vzdávali hold Panně Marii a pěstovali kult ženy, se snažili ženám připodobnit. Proto si kromě jiného pečlivě holili tváře. Pokud si muži nechávali vousy narůst, jejich úprava zřejmě záležela na individuálním vkusu, protože neexistovala jednotná móda. Již v nejstarších českých městech se objevuje lazebnické řemeslo. Lazebníci nejen zajišťovali provoz lázní, ale také stříhali vlasy a holili. Někteří z nich se označují jako specializovaní holiči – bradýři.

Z předhusitských Čech se také dochovala unikátní zpráva o umělých vousech. Dva lupiči přepadli nedaleko Vyššího Brodu v jižních Čechách kupecké vozy. Aby přepadení lupiče nepoznali, „učinili sobě bradu veliků z vlasův koňských a kozích“.

Holení tváří požadovali jako projev pokory husité, i když sám Jan Žižka z Trocnova nosil bradku a knír, stejně jako někteří jeho spolubojovníci. Ale rozmařilým Pražanům podle kroniky stříhali brady i kníry. Tak to v dějinách chodí – předpisy musí plnit jen ti níže postavení. Neholeným bradám říkali kališníci posměšně podsebití – tedy ochoz, z něhož obránci z hradeb útočili na nepřítele. Požadavek holení brady prosazovali zvláště kališničtí kazatelé, aby se během přijímání neposkvrnila Krev Páně, podávaná z kalicha. Husitští kazatelé chodívali proto většinou pečlivě oholení.

Renesanční Itálie zavedla módu hladce oholených mužských tváří. V českých zemích nosili vousy v 16. století jen někteří šlechtici, zvláště zemští úředníci si na ně potrpěli. Sestřih však byl individuální. V městském prostředí se s vousy setkáváme jen výjimečně. Až dvůr císaře Rudolfa II. začal na počátku 17. století přebírat španělskou mužskou módu nejen v oblečení, ale i v úpravě vousů. V té době se základem upraveného vzhledu urozeného muže staly krátce ostříhané vlasy, ostrá bradka zastřižená do špičky a malý knír.

Břitva a žiletka

V pravěku se k holení užívaly pazourkové čepelky. Nejstarší měděné nože a břitvy jsou doloženy na počátku 3. tisíciletí př. n. l. ze starověkého Egypta a z Indie. Později se s rozvojem metalurgie začaly vyrábět břitvy bronzové, železné a nakonec i ocelové. Břitva se stala ve středověku znamením lazebníků a bradýřů, objevuje se dokonce mezi cechovními znameními. Břitvy nacházejí archeologové i při průzkumech středověkých domů, neboť mnozí měšťané se holili sami.

I když se břitvy zhotovovaly od středověku z ocele (podobně jako dýky a meče), rychle se otupily a musely se často ostřit. K tomu sloužily rozmanité kamenné brousky, podobné jako k ostření zbraní, nožů a také zemědělského nářadí.

Až do doby baroka užívali lazebníci při holení různé vonné esence, oleje a také mýdla. Skutečné holicí mýdlo, které výtečně pění, bylo vynalezeno až v 19. století, stejně jako voda po holení. O objevu žiletky se vypráví historka, jejíž věrohodnost sice nelze ověřit, ale v USA se v propagaci vypráví dodnes. Obchodník z Wisconsinu King Camp Gillette se v roce 1895 pořezal při holení břitvou. Otíral si krev z tváře, zle se mračil na břitvu a uvažoval, že je to vlastně zbytečně nákladný nástroj, neboť se z něj používá jen část ostří. Současně se mu vybavila slova mistra, u něhož se kdysi učil: „Nejlepší zboží je to, které se dá použít jen jednou a pak se vyhodí. Zákazník se bude pravidelně vracet.“ A tak se Gillette pokusil upevnit k dřevěnému držátku tenký plátek oceli s ostrou hranou. A první žiletka byla na světě. Nejstarší dílna na výrobu žiletek vznikla v roce 1901 pod hrdým názvem The American Safety Razor Company. V roce 1903 zahájil Gillette se svým společníkem Nickersonem výrobu ve velkém. Výsledek prodeje za první rok byl katastrofální. Prodalo se jen 51 holicích strojků a k nim pouhých 168 čepelek. Jenže americký trh byl vždycky tak trochu bláznivý a mnohdy jde jen těžko racionálně vysvětlit úspěch některého zboží. Aniž by měl Gillette peníze na reklamu, hned v následujícím roce se jeho „žiletky“ staly módním hitem. Prodalo se údajně 90 000 holicích strojků a téměř 12,5 milionu čepelek. Hned v následujícím roce žiletky úspěšně dobyly i trh v Anglii.