Jan Bauer

Jsi můj král

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2011, 2012, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012, 2013, 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8521-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8522-8 (mobi)

Kniha první

KRÁL ZVEDÁ MEČ

Léta od narození Ježíše Krista 1331

I

Karel se zvedl od oltáře ozářeného plameny četných svíček, naučeným pohybem pravé ruky se pokřižoval a otočil se, aby opustil chrám.

„Kam ten spěch, princi?“ ozvala se znenadání za jeho zády měkká francouzština.

Obrátil se, aby se podíval, kdo ho až příliš familiárně oslovil, a spatřil asi dvacetiletého muže v černém hábitu dominikánů. Byl poměrně vysoký, měl hladce vyholenou, nápadně bledou úzkou tvář, prozrazující, že se její majitel příliš nezdržuje na slunci, chytré šedé oči a přísné tenké rty.

„Ty mě znáš, mnichu?“ zeptal se Karel takřka dotčeně a pyšným pohledem patnáctiletého dědice trůnu, který byl nedávno pasován na rytíře, si měřil toho smělce, který si ho tak nenadále dovolil obtěžovat.

Dominikán se mírně usmál. Jen náznakem, pouhým lehkým zkřivením svých úzkých rtů.

„Tebe přece zná tady v Pavii každý. Jsi synem českého krále Jana.“

„To je pravda,“ přikývl souhlasně Karel. „A proč jsi mne oslovil?“

„Chtěl jsem ti připomenout, že je den Slavného vzkříšení Ježíše Krista a měl bys proto setrvat déle na modlitbách a přijmout dnes po velké mši svátost oltářní.“

Princ se rozhlédl. Chrámová loď se po ranních pobožnostech zvolna vyklidňovala. S vysokým dominikánem už před hlavním oltářem téměř osaměli.

„Dneska ráno jsem se už modlil dost. Mám hlad a chci se jít nasnídat.“

„Zůstaň! Měl by ses spíše než o tělo starat o svou duši. Věz, že právě tento den k tomu máš dost dobrých důvodů.“

„Nepoučuj mne, mnichu, v teologii mě vzdělával sám učený pařížský mistr a rádce francouzského krále Filipa Pierre de Rosieres.“ Karel se tím nechtěl chlubit, ale byl ještě mladý, a proto někdy mluvil víc, než skutečně zamýšlel.

Mnich se usmál a pokývl hlavou: „Znám mistra pařížské Sorbonny Pierra de Rosieres dobře. Ale zdá se mi, že jsi ho příliš neposlouchal.“

„Co ty o tom víš?“ odsekl dotčeně Karel. „Jdu,“ prohlásil pevně a pravou rukou lehce strčil mnicha do ramene, aby mu uvolnil cestu. Nechtěl se mu vyhýbat. Na to byl Karel jako pravý Lucemburk příliš hrdý. Ale mnich stál pevně jako skála, ani se nehnul a, jak se zdálo, nemínil před Karlem ustupovat. Pouze se znovu maličko usmál nebo spíše jen úsměv naznačil a představil se: „Jmenuji se Pavel, jsem bratr řádu svatého Dominika.“

„To poznám i bez tvého připomenutí, bratře Pavle. Dominikáni přece chodí v černém,“ ušklíbl se Karel. „A teď už mne nech odejít. Má družina mě čeká.“

„Obávám se, že se tvá družina po dnešní snídani ztenčí,“ tiše řekl bratr Pavel.

„Co tím chceš naznačit? Že by snad byli mezi nimi zrádci a opustili mne?“

„Do lidí nevidíš…,“ odpověděl dominikán a zamračil se. „Možná by tě mohli opustit i proti své vůli.“ Mnich sepjal ruce ve zbožném gestu a pohlédl kamsi do klenby kostela Nanebevzetí Panny Marie. Kdesi tam nahoře vyděšeně pípalo malé ptáče, snad vrabec, který omylem či nešťastnou náhodou vlétl do chrámu a teď zoufale narážel na vysoká štíhlá okna, vyplněná barevnými vitrážemi.

„Jak ten pták tam nahoře jsme lapeni zde v našem slzavém údolí a marně narážíme na okna, za nimiž všemi barvami září všehomír,“ povzdechl si dominikán. „Nuže, nedáš-li jinak, pojď, doprovodím tě do tvého paláce. Ale radím ti dobře, dnes nic nejez, je vhodný čas se postit, chceš-li dnes po velké mši přijmout svátost oltářní.“ Karel se na dominikána Pavla nechápavě podíval. Na půsty si příliš nepotrpěl, ani před Velikonocemi a Vánocemi je nijak důsledně nedržel. Otec ho přece nabádal, že dobrý rytíř musí mít v rukou sílu a příliš dlouhé hladovění sil ubírá. Přesto ho mladý dominikán čímsi zaujal. Usoudil proto, že když mu dovolí, aby ho doprovázel, snad to nebude na škodu. Princ měl úctu ke vzdělaným lidem, které potkával na dvoře svého strýce, francouzského krále Filipa. Tento dominikán je zřejmě velmi učený, ostatně, jak tvrdí, zná mistra Pierra de Rosieres, patrně sám na Sorbonně studoval. Možná nebude marné, když ho připojí ke své malé družině a něco se od něj naučí. Šli vedle sebe mlčky, jen Karel se občas po očku podíval na vysokého černého dominikána a zdálo se mu, že je v něm cosi pochmurného. Před východem z kostela Nanebevzetí Panny Marie se oba jako na povel otočili ke vzdálenému oltáři, naznačili zbožné pokleknutí a pokřižovali se, jak se na dobré křesťany slušelo. Venku je oslepilo slunce a zahlušilo brebentění snad tuctu žebráků, tuláků a válečných invalidů, kteří posedávali na chrámových schodech v naději, že je návštěvníci kostela obdarují. Mezi nimi se pochopitelně našli i chmatáci a zlodějíčci, kteří se k člověku přidružili a v nestřeženém okamžiku mu přímo před chrámem Páně ušmikli váček s penězi. Karel chtěl už pro klid své duše sáhnout do měšce u opasku a hodit shromážděným chudákům hrst drobných. Ostatně podle jeho názoru se takové chování na královského prince slušelo. Dominikán mu však na poslední chvíli zadržel ruku, předstoupil před něj a chladným pohledem svých šedých očí si přeměřil všechnu tu lidskou chamraď, smíšenou s hromádkami neštěstí a bídy. Bylo to, jako když hodí kamenem do hejna holubů. Žebráci, tuláci a zlodějíčci se rázem rozprchli, jen dva jednonozí mrzáci se s tichým klením pomalu zvedali za pomoci jednoduchých berlí.

„Jak to, že se tě tak bojí?“ podivil se Karel.

Dominikán pokrčil rameny a zadíval se na chlapíka v zeleném kabátci, který před kostelem držel na uzdě štíhlého jezdeckého koně šedé barvy. „To je tvůj sluha, princi?“

„Ano, to je můj panoš Konrád,“ vyhrkl překvapeně mladík. „Jsi snad vševědoucí, bratře Pavle?“

Mnich neodpověděl, sešel po schodech a hlasitě zahvízdal na dva prsty. Se zařehtáním se přiřítil černý hřebec s krásnou lesklou srstí.

„Ty jezdíš na koni?“ podivil se Karel. „A necháváš ho jen tak volně pobíhat? To se nebojíš, že ti ho někdo ukradne?“

„Satana nikdo neukradne,“ usmál se dominikán.

„Satana?“ užasl princ. Kůň mu totiž nejen svou černou srstí, ale i divokým chováním zplozence pekla opravdu připomínal.

„Můj hřebec se jmenuje Satan.“

„Divné jméno pro koně,“ zvolal překvapený Karel.

„Uráží tě snad? Spíše mne jako duchovního by mělo urážet, ale kupodivu tomu tak není. Můj hřebeček je černý jako Satan a stejně tak nezkrotný!“ S tím přistoupil ke koni, uchopil ho za uzdu, vyhrnul si svůj černý hábit a nečekaně hbitě se vyhoupl do sedla. Karel na něj užasle hleděl.

„Jako rytíř,“ zvolal nadšeně, „jako černý rytíř na černém koni!“

„Pojeď, princi,“ zavolal na něj mnich. „Bojím se, že tě v paláci Grimaldi čeká nemilé překvapení.“

Karel neměl tušení, o čem dominikán Pavel mluví, proto byl nemálo překvapen, když mu před palácem, v němž se se svou družinou ubytoval, vyběhl vstříc vyděšený komorník a zároveň důvěrný přítel Bušek z Velhartic. „Milosti, stalo se neštěstí,“ chrlil ze sebe s očima na vrch hlavy.

„Jaké neštěstí? Mluv, Bušku!“

„Hofmistr Jan z Bergu umírá, stejně tak Šimon z Kailu a Jan z Honcheringenu, a náhle ochořeli i další muži. Zřejmě něco špatného snědli, nebo je někdo, Bůh mi to podezření odpusť, otrávil…“

„Kde? Kdo?“ v běhu ze sebe Karel chrlil otázky a bral schody po dvou. Bušek z Velhartic a panoš Konrád mu sotva stačili. Jen bratr Pavel stoupal do patra pomalu a důstojně, jak se na duchovního slušelo. Princ vpadl do hodovní síně jako velká voda. Kolem dlouhého stolu sedělo několik mužů z jeho družiny a jejich pobledlé tváře naznačovaly, že se děje cosi vážného.

„Kde je Jan z Bergu?“ zajímal se Karel.

„Sluhové ho odnesli do jeho komnaty,“ vysvětloval mu jeho kaplan Jan z Viviers, drobný vrásčitý chlapík s takřka holou hlavou, oblečený v prosté šedé sutaně. „Najednou se mu udělalo uprostřed snídaně špatně. Radil jsem mu, aby se vyzvracel, ale nemohl. Nakonec se bolestí doslova zhroutil.“

„Kde má komnatu?“ vyhrkl Karel, ani nečekal na odpověď a vyřítil se na chodbu paláce. Okny obrácenými na východ se sem valily ranní sluneční paprsky jako zlatý příval. V úzké komnatě stálo prosté lůžko, pokryté bílým plátnem. Bezvládně na něm ležel jen v košili a v nohavicích princův hofmistr Jan z Bergu a oči měl obrácené v sloup. Ještě se celý chvěl, ale jeho oči už měly skelný výraz umírajícího. Právě se k němu skláněl zdejší kněz, ještě poměrně mladý muž, a podával mu posvěcenou hostii. Hofmistr však už neměl sil ji polknout. Nešťastný Karel ho uchopil za ruku, ale Janovi z Bergu nebylo pomoci. Princ poklekl vedle kněze na dřevěnou podlahu a začal se modlit.

Kaplan Jan z Viviers se k němu sklonil a zašeptal: „Milosti, Šimon z Kailu už to má také za sebou.“

„To je zcela určitě z jídla. Ještě že jsi tu nebyl,“ ozval se tiše Bušek.

„A ty, Bušku, jsi jedl?“

„Naštěstí ne. Po včerejší pijatice mám žaludek jako na vodě a nebyl jsem schopen pozřít ani sousto. Kdo ví, co by se stalo, kdybych se včera neopil a snídal jako ostatní.“

Kaplan Jan z Viviers náhle zbledl, vrhl se k oknu, prudce ho otevřel, div se skleněné tabulky vyplňující rám nevysypaly, vyklonil se ven a začal zvracet.

„Buď v té masové kaši bylo něco špatného, nebo byla otrávená,“ nahlas uvažoval Bušek.

„Bojím se, že platí spíše to druhé,“ ozval se za jejich zády hlas dominikána Pavla, na něhož už Karel málem zapomněl.

„Proč si to myslíš?“

„Někomu vadíš, princi,“ odpověděl Pavel. „Ten jed, snad arsenik, byl totiž dozajista určen tobě.“

„Ty jsi to věděl, a proto jsi mne v kostele zdržoval?“ otázal se královský syn.

Dominikán mlčky přikývl.

„Kdo to udělal? Tohle mi zaplatí!“ vykřikl Karel, vytrhl dýku, kterou měl v pochvě u pasu, a začal s ní zuřivě mávat.

„Mohu-li ti poradit, nech to na mne,“ ozval se tiše bratr Pavel. Zraky všech přítomných se k němu otočily.

„Na tobě? Jsi mnich a ne rytíř, to je moje starost, abych pomstil úklady proti sobě a smrt svých přátel!“ bránil se Karel.

„Někdy se nadměrné rozčilení nevyplácí. Pojďme se podívat do kuchyně, kdo připravoval a roznášel pokrmy. Třeba se něco dozvíme.“

Dominikán šel napřed a za ním pospíchali princ, jeho komorník Bušek z Velhartic, panoš Konrád i pobledlý kaplan Jan z Viviers. Velká kuchyně s otevřeným ohništěm uprostřed, nad nímž byl ve stropě otevřen široký dymník pro odcházející kouř, byla celá černá a připomínala spíše peklo než místnost, kde se připravují lahodné pokrmy. Dva notně špinaví kuchaři pomalu otáčeli rožněm, na němž se opékala tři selátka. Karlův vpád je zarazil. Překvapeně na něj poulili oči v očekávání, co nastane. Také kuchtičky a číšníci se sem zvědavě nahrnuli a prohlíželi si mládence v modrém, stříbrem protkávaném kabátci a ve výstředních žlutých nohavicích.

„Co si račte přát, Milosti?“ ukláněl se před Karlem hlavní kuchař, který okamžitě poznal mladíka, takřka ještě chlapce, který si pronajal tento palác. Než však princ stačil cokoliv říci, ozval se zpěvavou italštinou dominikán Pavel.

„Kdo připravoval snídani a obsluhoval hosty?“

Karel mu příliš nerozuměl, jen podle své znalosti latiny chápal obsah jeho otázky.

„Tady Maria, Veronika, Giovanna, Tomasso a tamhle ten chudák.“ Mistr kuchař ukázal na pohledného mladíčka, ne o mnoho staršího než byl princ. Měl na sobě košili z hrubého plátna a potrhané hnědé nohavice a očima rejdil z místa na místo, jako by se chystal utéci. Ale Pavel ho uchopil za košili a zatřásl s ním.

„Nechte ho být, otče. Je hluchoněmý. Včera přišel a žebral o něco k snědku. Pořád si při tom ukazoval na ústa a na uši. Tak jsem ho ze soucitu zaměstnal v kuchyni. Udělal jsem snad chybu?“

Ale dominikán místo odpovědi jakoby z neopatrnosti vrazil do hrnce na okraji stolu. Hrnec spadl na podlahu z kamenných dlaždic a s třeskotem se rozbil.

„To jste nemusel, otče,“ zalitoval rozbitého hrnce kuchař. Mnich však nečekaně chytil hluchoněmého mládence pod krkem.

„Není hluchý!“ zvolal. „Jen předstírá hluchotu. Viděli jste, jak sebou škubl, když jsem schválně shodil ten hrnec?“

Mládenec se marně pokoušel vykroutit z dominikánových rukou.

Pavel ho svíral pevně a nedovolil mu žádný pokus o útěk.

„Zavolejte stráže, ať ho odvedou na radnici. Leda by chtěl mluvit sám a vysvětlit nám, kdo ho poslal a proč!“

Údajný hluchoněmý však jen vydával zoufalé skřeky a snažil se vytrhnout dominikánovi z rukou. Karla napadlo, zda to bratr Pavel nepřehnal, vždyť mládenec se nijak neměl k tomu, aby se obhájil. Co když je opravdu němý? Trochu v rozpacích sledoval, jak mladíka odvádějí zbrojnoši v drátěných košilích a ve špičatých helmicích, kteří přispěchali na Buškovo zavolání.

„Odveďte ho rovnou do mučírny. Ať si ho podají katovi pacholci!“ poroučel dominikán, který byl teď zjevně důležitějším a autoritativnějším než sám princ Karel. Mladému Lucemburkovi to pochopitelně vadilo, a proto se spíše z pýchy králova syna než z lítosti ohradil: „Bratře Pavle, nepřeháníš to trochu?“

„Chtěl tě přece zabít, princi! Snad bys mu nechtěl odpustit?“

„Víš to jistě, že to byl on?“

„Však se na skřipci přizná a hlavně nám prozradí, kdo ho poslal. Spolehni se, princi, jen co uvidí mučírnu, přímo zázračně se uzdraví a začne zpívat!“

„Je němý! Nechte ho!“ bránil mládence kuchař.

„Ještě slovo a dám odvést i tebe,“ řekl mu Karel přísně. Rázem si uvědomil, že musí převzít iniciativu, jinak o něm jeho vlastní družina, respektive její zbytek, začne pochybovat. „A my se zatím podíváme, co ten chlapík vypoví na mučidlech.“

„Nedoporučuji ti to, princi, nebývá to hezká podívaná,“ rozmlouval mu jeho náhlé rozhodnutí dominikán. „Raději jdi na velikonoční mši, připomenout si slavné vzkříšení Krista Pána. Můžeš se pomodlit za své druhy, které ten netvor v den tak posvátný všem křesťanům otrávil.“

Karel se na Pavla podezíravě podíval. Něco mu na něm vadilo a v něčem mu zase připomínal jeho učitele, mistra Pierra de Rosieres. Pokrčil rameny a smířlivě dodal: „Snad máš pravdu. Ale řekneš mi všechno, co se od toho traviče dozvíš!“

„Jistě, princi.“

Karel se beze slova otočil. V srdci ho sice bolela nenadálá ztráta několika příslušníků jeho družiny, kupodivu ji však zcela zastínilo setkání s tím mimořádným dominikánem. Kdo je to vlastně a proč se mu tak nenadále připletl do cesty právě ve chvíli, když se ho někdo pokusil zabít? A jak tak rychle odhalil toho mladého traviče? Ale co když se plete a chce mučit někoho úplně nevinného? Příliš mnoho otázek a zatím žádná odpověď! Nu což, půjde nyní na mši, jak se o velikonoční neděli sluší. Uchopil pod paží svého otálejícího komorníka.

„Hej, Bušku, jako dobrý křesťan se mnou půjdeš na mši. Pokud vím, dnes jsi se postil, protože jsi včera až příliš oslavoval velikonoční svátky, takže se mnou můžeš jít ke svatému přijímání.“

„Proč tolik řečí, Milosti? Včera jsem zhřešil opilstvím, mám nejvyšší čas dát se na pokání. Můžeme se přitom pomodlit za duše Jana z Bergu, Šimona z Kailu a Jana z Honcheringenu.“

II

Hluchoněmému se vrátil sluch a hlas okamžitě, jakmile uviděl polonahého katova pacholka, který měl hlavu zakrytou červenou kápí s otvory pro oči.

„Milost!“ vykřikl zoufale a vysoký černý mnich se spokojeně usmál. Vida, nemýlil se. Šel po téhle stopě už z Milána, ovšem ještě netušil, kdo má být tím travičem. Pavií se potulovalo příliš mnoho zbožných poutníků, kupců, žebráků, potulných mnichů, nájemných vojáků, malířů a kameníků a každý z nich mohl být ve skutečnosti najatým vrahem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho takřka vesele bratr Pavel a pohodlně se uvelebil na dřevěné lavici u vlhké neomítnuté zdi sklepení.

„Benino!“ vykřikl takřka zoufale mládenec. Stál před dominikánem zcela nahý, spoutaný provazem na rukou a na nohou, a navzdory tomu, že bylo ve sklepení docela chladno, jeho snědé tělo bylo doslova pokryté potem.

„Jenom Benino?“ podivil se mnich. „Nic víc?“

„Ne, všichni na mne volají jenom Benino. A Benino jde a udělá, co se po něm chce.“

„Třeba namíchá jed, že?“

„Dali mi ho, prosím, v takové nádobce…“ Po těchto slovech se zarazil, sklopil hlavu a odmlčel se. Uvědomil si, že ve strachu a naivitě plácl něco, o čem měl raději pomlčet.

„Prozradil jsi nám víc, než jsi chtěl, že?“ ušklíbl se dominikán. Mladík zarputile mlčel.

„Tak už dost, bratře, teď už výslech povedu já,“ ozval se další z přítomných mužů, tlustý vyšetřující soudce města Pavie jménem Cecco Angiolieri.

„Jak chceš, ale mohu ti ukázat svoje pověření.“

Soudce se zalekl slova „pověření“. Nejen proto, že znělo důležitě a mnohoznačně, ale také proto, že případ byl příliš vážný. Obviněný se pokusil otrávit syna nynějšího vládce Pavie Jana Lucemburského a zabil nejméně tři příslušníky jeho družiny. Správcem celé signorie byla sice rodina Beccariů, ale skutečnou moc měl v rukou ten prohnaný Lucemburk a nevyplácelo se mu odporovat. Přítomnost cizího dominikána, který se k celému případu pro vyšetřujícího soudce Angiolieriho poněkud záhadně připletl, naznačovala, že by dokonce mohlo jít o víc než jen o travičství. Církev, pokud ne přímo Svatá stolice, má zřejmě na usvědčení toho chudáka zájem. Vždyť dominikáni, psi Páně, jak se jim říkávalo, byli zakladateli inkvizice a nemilosrdně pronásledovali všechny kacíře, heretiky a odpadlíky. Jestli ten Benino není nakonec také nějaký heretik či, ó ta hrůza, neznaboh? Cecco Angiolieri se rozhodl, že nejlepší bude mlčet a nechat bratru Pavlovi volnou ruku. Vždyť nedej Bože, aby to zmíněné pověření bylo od samotného Svatého otce! Vyšetřující soudce města Pavie nechtěl ani domýšlet, k čemu by mohlo dojít, kdyby se do celého případu nějak nevhodně zapletl.

Dominikán si zatím spokojeně složil ruce v klíně a začal si palci točit mlýnek.

„Takže už jsme se dočkali jednoho božího zázraku,“ prohodil jakoby mimochodem, „hluchoněmý promluvil a navíc i celkem dobře slyší. Ale zdá se mi, že tomu zázraku budeme muset trochu pomoct. Vždyť náš drahý Benino, pokud se tak opravdu jmenuje, slyší jenom něco. Některé otázky jako by k němu vůbec nedolétly.“

Vyslýchaný stál uprostřed sklepení, stále měl sklopenou hlavu a polykal kapky potu, které mu stékaly po obličeji. Vypadalo to, že ani nevnímá, o čem mnich hovoří.

„Hej, ty tam, že bys zase přišel o sluch?“ Bratr Pavel se obrátil na katova pacholka: „Rozdělej oheň! Říká se, že rozžhavené kleště dokáží pravé divy. Zkusme se o tom přesvědčit!“

„Nééé,“ zavřeštěl znenadání Benino. „Kleště nééé!“

„Takže kdo tě poslal?“ zeptal se tichým hlasem dominikán.

„Jeden člověk z Milána,“ slabě pípl vyslýchaný.

„Hlasitěji,“ napomenul ho bratr Pavel. „Tady pan soudce to chce také slyšet!“

„Jeden muž z Milána,“ opakoval tentokrát hlasitěji Benino.

Hlavu měl stále sklopenou k podlaze.

„Znám ho?“

Mládenec pokrčil rameny.

„Víš, já znám spoustu lidí, mohl bych znát i toho z Milána,“ poškleboval se bratr Pavel.

„Byl to Fabricio, komorník knížete Mattea Viscontiho.“

„Aha, vida, jak to jde, když se chce,“ prohlásil spokojeně dominikán. „A co ti řekl ten tvůj Fabricio?“

„Dal mi tu nádobku a řekl, že kníže chce, abych ten jed dal do jídla mladého Lucemburka, co přijede do Pavie.“ Z Benina se nyní přiznání sypalo, jako by stál před samotným Ježíšem o Posledním soudu.

„A ty ses vydal do Pavie a udělal, oč tě žádali, že?“

„Ano, prosím.“

„Proč to po tobě chtěl ten Fabricio?“

„Nevím.“

„Takže k tobě může kdokoliv přijít a říci, abys zabil toho a toho a ty to klidně uděláš? Cožpak neznáš páté přikázání, které říká – nezabiješ?“

Dominikán v té chvíli probodával nešťastného Benina chladným pohledem svých šedých očí.

„Komorník Fabricio nařkl mou sestru Faustinu z čarodějnictví…“ Vyslýchanému selhal hlas a chvíli se zdálo, že se rozpláče.

Bratr Pavel zpozorněl a přísně se zeptal: „A ta Faustina je čarodějnice?“

„Sbírá bylinky a vaří z nich lektvary, které léčí třeba horkou nemoc nebo nadýmání,“ rychle vysvětloval Benino.

„A také připravuje jedy, že?“

„To po ní chtěl ten Fabricio, jinak prý ji udá Svaté inkvizici…“ Při zmínce o inkvizici Pavel vstal z lavice, přistoupil ke svázanému mladíkovi a výhružně mu řekl: „Dej si pozor, co říkáš!“ Uchopil ho za ramena a odvlekl před dřevěný kříž s vyřezaným Kristem, visící na zdi. „Teď přísahej na tělo Božího syna, že budeš mluvit jen a jen svatou pravdu!“ Na mnicha nečekanou silou ho přimáčkl k zemi, až musel pokleknout, a donutil ho, aby po něm opakoval: „Přísahám při tělu Božího syna, že budu mluvit jen svatou pravdu a jenom pravdu!“ Pak ho poplácal po tváři, povzbudivě se usmál a vyzval Benina: „Spusť!“

Vyšetřující soudce Angiolieri byl z té scény zcela u vytržení, na katovi se nedalo nic poznat. Stál nehnutě se zakrytou tváří a s rukama složenýma na nahé hrudi.

„Faustina musela komorníka Fabricia poslechnout a mne pak s jedem poslat do Pavie, jinak prý ji nechá jako čarodějnici upálit.“

„A co kníže Visconti?“

„To náš pán chtěl prý otrávit mladého Lucemburka. Chtěl prý dát výstrahu jeho otci Janovi.“

„Tak takhle to bylo,“ pokývl hlavou Pavel. „Proto jsi předstíral hluchoněmého, aby ses vetřel do paláce Grimaldi, kde je princ Karel ubytován, že?“

„Ano, prosím. My jednoho hluchoněmého kuchaře u nás v Miláně máme. Takže jsem věděl, jak se mám chovat.“

„Přesto ses prozradil,“ pokývl zamyšleně hlavou bratr Pavel a beze slova rozloučení zamířil ke dveřím vedoucím ke schodišti.

„Počkejte, bratře,“ zavolal na něho vyšetřující soudce. „Co máme s tím mládencem dělat?“

„To už není moje starost. Zeptejte se Jeho Milosti prince Karla.“ Dveře zaklaply, dominikán vyšel po schodech ze sklepení do vstupní haly pavijské radnice. Tady bylo o poznání příjemněji než v chladné a vlhké mučírně. Z venku sem doléhal křik trhovců a klapot koňských kopyt. Pavel zatoužil po doušku vychlazeného bílého vína a chvíli uvažoval, zda by se neměl zastavit v některé krčmě. Ale když vyšel na sluncem zalitý městský rynek, rozhodl se, že raději vyhledá nějaké občerstvení až za městem. Odvázal od dřevěného zábradlí svého Satana, vyhoupl se do jeho sedla a vydal se k městské bráně u Svatého Lukáše. Čekala ho dlouhá cesta…

„Vaše Milosti,“ oslovil pavijský vyšetřující soudce prince Karla, který právě s Buškem z Velhartic po boku opouštěl chrám Nanebevzetí Panny Marie, „co máme dělat s tím Beninem?“

„S jakým Beninem, soudce?“ podivil se mladý Lucemburk.

„S tím, co se vás pokusil otrávit.“

„Pokusil? Vždyť zabil tři z mých mužů, je to vrah.“

„Co s ním máme udělat?“

„Je to šlechtic?“ zeptal se Karel.

„Ne, obyčejný kmán.“

„Tak ho nechte oběsit. Ale až po velikonočních svátcích, ano? Kdybyste ho věšeli dneska nebo zítra, lidé by místo do kostela, jak se na zbožné křesťany sluší, pospíchali podívat se na popravu.“

„Ano. Stane se, jak si přejete.“

„Mimochodem, nevíte, kde je ten dominikán, který objevil toho traviče?“

„Vedl výslech a pak odešel,“ soudce pokrčil rameny.

„Doufal jsem, že mi poví, co se od obviněného dozvěděl.“

„To vám mohu říci sám. Traviče poslal jistý Fabricius, komorník milánského vévody Mattea Viscontiho.“

„Tak Viscontiové,“ pokývl zamyšleně hlavou Karel a neviditelná ruka úzkosti mu na chvíli sevřela hrdlo. Už aby tady byl otec, pomyslel si, ale navenek se zatvářil co nejlhostejněji, jak ho to učil mistr Pierre de Rosieres. „Můžeš někdy dostat strach, to je zcela přirozené. Jen to nesmíš dávat najevo. Tvař se unaveně nebo ospale,“ říkával mu.

Večer Karel dlouho nemohl usnout. Bušek na vedlejším lůžku chrápal, jako když řeže pilou, ale princ se převaloval, myslel na Jana z Bergu, Šimona z Kailu a Jana z Honcheringenu, které budou muset pozítří pohřbít na hřbitově u kostela Nanebevzetí Panny Marie, myslel na špehy knížete Viscontiho, kteří mohou v Pavii číhat na každém rohu. Jednou ho zabijí, aby dali jeho otci Janovi vědět, že oni chtějí Pavii a snad i celou Lombardii a nějací Lucemburkové tady, na horké italské půdě, nemají co dělat. Že je tu pochován jeho císařský děd, jehož v životě neviděl? Co je komu do toho! Z podobných úvah ho rozbolel žaludek a v hrůze ho napadlo, zda také není otráven. Ale vždyť za celý den takřka nic nesnědl. Hleděl do stropu, z něhož vystupovaly přísné úzké tváře, které se nápadně podobaly obličeji dominikána Pavla. Jsou to tváře andělů nebo ďáblů, napadlo ho, než se mu konečně zavřely oči a usnul. V úterý po Velikonočním pondělí byl na popravčím vrchu nad Pavií za velké pozornosti davů z širokého okolí oběšen jistý Miláňan Benino. Nikdo z místních ho neznal, pouze o něm slyšeli, že se pokusil otrávit českého prince. Ve stejné době ukládali do země Beninovy oběti Jana z Bergu, Šimona z Kailu a Jana z Honcheringenu. Jejich pohřbu byla až na místního kněze a dva hrobníky přítomna pouze zbývající Karlova družina. Zatím branou svatého Jeronýma vjížděl do Milána vysoký chlapík v černém hábitu dominikánů. Měl kápi staženou do čela a jel na koni černém jako uhel. Strážce v bráně při pohledu na něj obestřela hrůza a honem se pokřižoval.

„Viděl jsi ho?“ zeptal se svého kolegy. „Měl jsem pocit, že přijíždí sama smrt.“

„Neměli jsme ho sem vůbec pouštět,“ strachoval se druhý strážce.

„Dovol, nepustit do města dominikána? Bezpochyby to byl nějaký inkvizitor. Máme se nač těšit!“

III

Dominikánský klášter vypadal zvenčí jako pevnost. Jako pevnost v opevněném městě. Zdálo se, že mnichům nestačí pevné milánské hradby, které naposled zteklo léta Páně 1162 vojsko císaře Fridricha Barbarossy a českého krále Vladislava. Od té doby vyrostly znovu a už na první pohled se zdály být prakticky nedobytnými. Dva pásy hradeb přerušovaly četné válcové i hranolové věže, z nichž měly stráže široký rozhled do kraje a mohly včas varovat obyvatele města před blížícím se nebezpečím. Dominikánský klášter s kostelem zasvěceným Panně Marii a svatému Dominikovi sice neměl hradby, ale už na pohled pevné vysoké zdi byly zato opatřené střílnami, což u sídla zbožných a mírumilovných mnichů přinejmenším překvapovalo.

Bratr Pavel sesedl ze svého koně před velkou, železnými pláty pobitou bránou a zabušil klepadlem na dveře ve vratech. Malé okénko se otevřelo, pár pátravých očí si příchozího bedlivě prohlédl, ale černý hábit byl spolehlivým znamením, které otevíralo vstup do kláštera. Brána zaskřípěla a obě její křídla se pomalu rozevřela. Mnich vzal svého koně za uzdu a vstoupil s ním do ponurého vydlážděného dvora. Mezi hrbolatými plochými kameny už rašily stonky trávy.

„Odkud přicházíš, bratře, a co nám přinášíš?“ zeptal se vrátný s věnečkem šedých vlasů na hlavě, který vroubil vystříhanou tonzuru. V jeho hlase však nebyl znát ani stín zvědavosti. Bratr Jeroným byl starý, zažíval už šedesáté jaro a hned tak něco ho nepřekvapilo.

Zvykl si, že lidé přicházejí a odcházejí jakoby hnáni nevyléčitelnou touhou stále se přesouvat z místa na místo. Dlouhý život ho naučil, že více než polovina těchto cest je zhola zbytečných, že je většinou lépe setrvat na jednom místě, protože boží vůle se beztoho prosadí. Úzká, ba hubená Pavlova tvář mu splývala se stovkami jiných tváří, které kdy spatřil. Stačilo mu, že příchozí je bratrem řádu svatého Dominika, řádu přísného a ve víře pevného. Na ty, kteří nenosili černý řeholní hábit, zpravidla hleděl shovívavě a s lehkým pohrdáním jako na někoho, kdo ještě patřičně nedospěl a nepochopil nutnost podřídit se boží vůli. Přestože i mezi nimi někdy nacházel velmi zbožné osoby, podle jeho vkusu nebyly stále zbožné dost, a proto se k nim choval jako k malým dětem. Tedy s trpělivostí a jistou otcovskou povýšeností. Ale Pavel hábit měl, byť v jeho šedých očích na první pohled vyčetl podivný neklid, který mohl být způsoben únavou z cesty, ale i netušenými, a proto možná i nebezpečnými záměry.

Nový bratr měl především starost o koně a sám si ho odvedl do stáje, aby ho po dlouhé cestě nakrmil, napojil a vyhřebelcoval. Bratr Jeroným zaslechl, že mu příchozí dominikán říká Satane, ale mohl se mýlit. Ve své šedesátce už špatně slyšel, i když oči mu stále ještě sloužily dobře a mohl číst i docela drobné písmo, jakým byly psány nejen spisy nedávno svatořečeného Tomáše Akvinského a svatého Augustina, ale i spisy starých pohanských filozofů Platona a Aristotela. Kupodivu právě četba prvního z nich působila Jeronýmovi nevýslovné potěšení, jedno z mála, které si vedle lehkého bílého vína dopřával.

Po chvíli se před ním bratr Pavel znovu objevil, zřejmě už obstaral svého koně, a zdvořilým a přátelským tónem se ho zeptal, zda by ho uvedl k opatovi kláštera.

Jeroným se zatvářil rozpačitě a opatrně namítl: „Opat Cyprianus tráví čas na modlitbách. Nepřeje se být rušen.“

„Škoda, bratře. Přijíždím z Avignonu s důležitým poselstvím.“

„Pokusím se s otcem opatem promluvit, ale nemohu ti, bratře, slíbit, že tě opat přijme ještě dnes.“

„Má záležitost je sice nadmíru důležitá, mohu však počkat. Potřebuji si cosi ve městě zařídit. Mohl bys mi, bratře, pomoci?“

„Nejsem si jist, zda jsem tou vhodnou osobou. Z kláštera už několik let prakticky nevycházím, ale mohu ti, bratře, doporučit některého z mladších bratrů, kteří mívají kázání v městských kostelech.“

„Výtečně. Hledám totiž jistého Fabricia, komorníka knížete Mattea Viscontiho.“

„Neznám,“ zavrtěl hlavou Jeroným. „Pojď se mnou do refektáře. Jednak máš jistě po cestě hlad a pak, snad tam zastihneme třeba bratra Xaveria. Jistě ti poradí lépe, než mohu učinit já.“

Bratr Xaverius tu kupodivu byl, dřevěným louskáčkem hlučně louskal ořechy. Byl to červenolící tlouštík s takřka veselýma hnědýma očima a s krátkými černými vlasy, sčesanými do čela a zastřiženými jakoby podle hrnce, nasazeného na hlavu. Sázka na to, že právě on zná komorníka Fabricia, kupodivu vyšla.

„Sám jsem s ním sice nikdy nemluvil, bratře, ale znám ho, jako znám většinu lidí z paláce Viscontiů. Už proto, že chodívají na má kázání v kapli svatého Vavřince. Právě zítra tam budu hovořit o křesťanské pokoře a skromnosti, jak nás ji učí církevní otcové. Jestli máš zájem, můžeš mne doprovodit.“

Bratr Pavel mu poděkoval za nabídku, zašel se pomodlit do klášterního kostela a pak se vydal na obhlídku města. Dlouho zvědavě bloumal ulicemi, které až doposud neznal, a snažil se vrýt si do paměti podobu velkých paláců, chrámů a tržišť. Ve svém černém hábitu nebyl nijak nápadný. Podobně jako on chodili po Miláně minorité v hnědých hábitech, cisterciáci v bílých hábitech s černým škapulířem a benediktini a dominikáni jako on v hábitech černých. Zastavil se na náměstí u rozestavěného milánského dómu, dlouho pozoroval kameníky opracovávající dole na zemi jednotlivé kameny svými kladívky a pak je vytahující s pomocí kladkostroje na chrámové zdi. Do kláštera se vrátil až navečer, skromně pojedl v refektáři prosnou kaši a požádal bratra Jeronýma, aby ho ubytoval v některé z cel pro hosty.

„Zítra ráno tě vyzvedne bratr Xaverius, jak sis přál. Doprovodíš mne na večerní modlitby?“

Pavel mlčky přikývl. Zvláštní člověk, pomyslel si Jeroným. Mladí bývají hovorní, ale on toho kupodivu mnoho nenamluví. Kdo ví, co z Avignonu přiváží opatu Cypriánovi. Že by nějakou zprávu od Svatého otce Jana XXII.? Že by se chtěl papež na stará kolena vrátit do Říma, jak po tom touží všichni Italové? Ale Jan XXII. je Francouz a jistě se mu z Avignonu nechce. Jeroným už měl podobnou otázku na jazyku, ale včas se zarazil. Taková zvědavost neodpovídala jeho zásadám a zvyklostem. Pokud Bůh bude chtít, Jeroným se včas dozví, jaké zprávy bratr Pavel z Avignonu přiváží! Ráno ještě za tmy pospíchali dva dominikáni ke kapli svatého Vavřince, která vlastně byla jakousi rodinnou kaplí nejmocnější milánské rodiny – Viscontiů.

„Jsem zvědav na tvé kázání, bratře,“ řekl bratr Pavel, když doprovázel pomenšího Xaveria. Oslovený se potěšeně usmál a ochotně se rozpovídal: „Vycházím hlavně z myšlenek svatého Tomáše Akvinského, o němž Svatý otec Jan tak krásně řekl, že způsobil tolik zázraků, kolik kapitol napsal…“ Následovala záplava vět, ale Pavel žádnou z nich nevnímal. Ve skutečnosti ho Xaveriovo kázání vůbec nezajímalo, zajímali ho však někteří z jeho posluchačů. Ještě než jeho druh vystoupil na kazatelnu, nechal si jím ukázat na dva muže, kteří vedle sebe usedli v knížecí lóži. Na čestnějším místě seděl v zeleném, zlatem protkávaném kabátci a s dlouhými vlnitými vlasy kaštanové barvy sám kníže Matteo Visconti, faktický vládce Milána, a vedle něj, o stupínek níže a celý v hnědém, plešatý komorník Fabricius, se svou holou hlavou nápadnější než kdokoliv jiný. Xaverius mu ještě ukázal Viscontiho manželku Julii z rodu římských Collonů a mladšího bratra Azza, ale Pavla zajímali jen ti dva. Zůstal stát u paty kazatelny a po celou dobu kázání z nich nespustil oči. V duchu doufal, že si oba povšimli jeho zájmu.

Když Xaverius konečně domluvil, požehnal přítomným a sestoupil z kazatelny, protlačil se Pavel mezi posluchači k východu z vévodské lóže a počkal na komorníka v hnědém kabátci a hnědých nohavicích.

„Ty jsi Fabricius, komorník Jeho knížecí Jasnosti?“

„Ano, otče,“ trhl sebou překvapený Fabricius.

„Mám pro tvého pána důvěrné listiny ze Svatého oficia.“

Překvapený Fabricius polkl naprázdno. Taková zpráva nevěstila nic dobrého a ten cizí dominikán, který sem přišel s kazatelem Xaveriem, působil přes své mládí poněkud zlověstně.

„Otče, můžete mu to předat hned, nebo si přejete přijít do paláce Viscontiů?“

„Pojď stranou, mé poslání je tajné a nechci, aby nás někdo nepovolaný viděl spolu rozmlouvat. Přijdu dnes po setmění do zahrady Viscontiů. Nech otevřenou bránu a požádej svého pána, ať mne čeká v altánu. Prosím, žádná světla. A ještě něco. Zapřísahám tě, abys kromě knížete o našem rozhovoru s nikým nemluvil.“

„Jistě, spolehněte se, otče.“

Fabricius celý den nestál za nic. Své povinnosti komorníka sice plnil, ale na nic se nemohl soustředit. Ten mladý dominikán mu nešel z hlavy. Bylo v něm cosi zlověstného, co Fabricia varovalo, ale nevěděl proč. Stále před sebou viděl jeho chladné šedé oči, kterými ho v kapli svatého Vavřince provrtával skrz naskrz. Kníže Matteo kupodivu přijal zprávu o tom, že se s ním chce jakýsi dominikán tajně sejít v zahradním altánu, zcela klidně. Viscontiové byli významným rodem, měli ve svých řadách i jednoho kardinála, a tak Matteo předpokládal, že přísně důvěrný noční rozhovor nesouvisí ani tak se záležitostmi Svaté inkvizice jako spíše s očekávaným úmrtím stařičkého papeže Jana XXII. a volbou papeže nového.

A právě on jako hlava rodu Viscontiů a bratranec kardinála Giovanniho Viscontiho by v ní mohl sehrát významnou úlohu. „Bůh dej, aby tomu tak bylo,“ říkal si v duchu Fabricio, když mu kníže objasnil, o čem s ním zřejmě chce neznámý dominikán mluvit.

Navečer komorník raději osobně odemkl mřížovou bránu zahrady u paláce Viscontiů a odvolal stráže. Pak se vzdálil, aby dohlédl na přípravu večeře. Očima však stále hleděl z okna do zahrady, která se už zahalila temnými stíny. Čekal, kdy se objeví kníže Matteo, ale ten se ze zahradního altánu nevracel. Když už rodina v malém hodovním sále pod freskou znázorňující rajskou zahradu usedla k večeři a hlava rodiny se stále neobjevovala, vyzvala kněžna Julie komorníka, aby jejího manžela přivedl: „Běž se poohlédnout, kam se zatoulal. Obávám se, že zase maří čas se svým dvorním astrologem. Posledně mu, představte si tu drzost, předpověděl podle hvězd, že bude žít už jen krátce,“ pravila navenek rozhořčeně, s očima upřenýma na nadívané úhoře na talíři. Už se jí sbíhaly sliny.

Fabricius však neměl na jídlo ani pomyšlení. V jakémsi nejasném tušení se mu obavami naopak stáhl žaludek. V duchu si vyčítal, že udělal chybu, když toho dominikána vůbec poslechl. Ale jak ho mohl neposlechnout, když přicházel od Svatého oficia a nepochybně patřil mezi inkvizitory? Jistě nemohl lhát, vždyť doprovázel dominikána Xaveria, v celém Miláně oblíbeného kazatele. V duchu zpytoval svědomí a přemýšlel, čím by se mohl on, případně jeho pán, znelíbit Svaté matce církvi. V těchto věcech si člověk nikdy nemůže být zcela jist. Rozdíl mezi kacířem a ctnostným křesťanem bývá někdy pranepatrný!

Komorník se vydal do temné zahrady, a aby ho z paláce nemohl nikdo sledovat, ani si nevzal zapálenou pochodeň. Ostatně, nepotřeboval ji. Bílým pískem sypaná pěšina byla mezi trávníky a keři dobře patrná a navíc před sebou měl loučí slabě ozářený altán. Zdálo se mu, že mezi jeho sloupky rozeznává postavu knížete, a to ho upokojilo. A tak, nic zlého netuše, vstoupil do kamenného altánu v podobě hradní věže. Vzápětí o něco zakopl. Sáhl do tmy ke svým nohám a nahmatal cosi vlhkého. Zvedl ruku k očím a spatřil, že má na prstech krev. V té chvíli se vyděsil k smrti. Rychle hmátl po planoucí louči, aby se podíval pod nohy, ale kdosi ho nečekaně uchopil za krk a silně stiskl. Fabricius ani nestačil vykřiknout a zřítil se mrtev na podlahu altánu, k probodnutému tělu knížete Viscontiho. Bratr Pavel hodil planoucí louč na zem a zašlapal oheň. Poté se klidně vydal k mřížové bráně, otevřel ji a proklouzl do temné ulice vedoucí k náměstí. Tady, kolem lešením obklopené stavby dómu, bylo o poznání víc vidět. Na rozích hořely v železných koších silné smolnice a ozařovaly četné páchnoucí odpadky, jimiž bylo náměstí i ulice místy doslova posety. Z hostinců a krčem se ozýval křik opilců a několik nevěstek před černým mnichem raději ustoupilo do podloubí, jako by se bály, že je začne kárat a rozmlouvat jim jejich profesi. Bratr Jeroným vpustil Pavla do kláštera a ani se ho nezeptal, zda mluvil s opatem Cypriánem. Věrný svým zásadám si zakázal zvědavost. Nebo to bylo spíše tím, že se ho zeptat prostě zapomněl? Pavel ze všeho nejdříve zamířil do klášterního kostela, poklekl před oltářem vedle bratra Xaveria a dlouho se modlil. Pak zašel do stájí, odvázal svého černého hřebce Satana a vyvedl ho z kláštera. Jeronýmovi jen řekl, že ještě potřebuje cosi zařídit, a popřál mu dobrou noc. U brány svatého Ambrože, patrona města Milána, vzbudil stráž, ukázal jí jakýsi pergamen a dožadoval se otevření. Strážný sice neuměl číst, ale černý hábit a popsaný pergamen s jakousi červenou pečetí pro něj představovaly dost vážný argument pro to, aby se nepřel a vyhověl přání onoho mnicha. A tak za chvíli nechal dominikán Pavel pevné milánské hradby za zády a ujížděl nocí do neznáma.

V paláci Viscontiů zatím propuklo zděšení. Kněžna Julie, když se nedočkala ani příchodu svého manžela, ani komorníka a nadívaní úhoři na mísách vychládali, poslala do knížecích komnat a také do zahrady své služky, které za chvíli přiběhly s úděsnou novinou. V altánu leží kníže Matteo a komorník Fabricius zcela bez života! Julie okamžitě vzbouřila všechny strážné, nechala obklíčit zahradu i celý palác, aby odtud neunikla ani myš, neměla však ponětí o nějakém dominikánovi, který si přál tajně hovořit s jejím manželem. A tak zbrojnoši chytli několik pobudů, kteří měli tu smůlu a potulovali se v okolí paláce, a odvlekli je do sklepení.

„Je to komplot florentských Medicejů,“ běsnil hofmistr Villani.

„Najali sprosté vrahy a chtějí se zmocnit našeho města!“ Neznělo to sice příliš věrohodně, ale Julie se s tím spokojila.

Nechala tělo svého manžela přenést do kaple svatého Vavřince, položit na stříbrný katafalk, kolem něho dala zapálit svíce a sama pak před něj poklekla v černých šatech s černým závojem, který zakrýval i to, že jí není příliš do pláče. Zatímco klečela před vystaveným manželem, myslela na svého milence, pohledného rytíře Azza de Buonsignoriho, kterému se nyní bude moci oddávat bez obav z prozrazení. „Ať Mattea zabil, kdo chtěl, rozhodně pro mne vykonal mimořádnou službu,“ říkala si v duchu. Pak se ovšem lekla, že ji taková myšlenka napadla v kapli, na posvěceném místě, kde Bůh více než kde jinde vidí do duší smrtelníků. O to vytrvaleji se tedy modlila a nakonec v kapli úplně usnula. Teprve ráno ji zde našly komorné a starostlivě ji odvedli na lože. Celé město Milán si pak říkalo, že kněžna Julie Visconti se po záhadném zavraždění svého manžela dočista zhroutila. „Taková to byla láska,“ říkaly si hospodyně na tržišti. „Co si teď chudinka vévodkyně počne?“

„Dejte pokoj, má milá, s jejím majetkem bych také klidně ovdověla,“ namítla kterási pragmaticky založená trhovkyně.

IV

Město Parma vítalo prince Karla tak, jak se sluší a patří na skutečného vládce. Patnáctiletý Lucemburk se nestačil divit, když jeho nepočetnému průvodu vyjeli vstříc až do Viarole, poslední vesnice před Parmou, představitelé města a městských cechů s korouhvemi a silným oddílem zbrojnošů, vedeným jejich kapitánem. Byla to vskutku přepestrá podívaná a Karlovi z toho až přecházel zrak. Korouhve se třepotaly v mírném jarním vánku, měšťané zjevně bohatého města si na sebe oblékli, co mohli nejlepšího a snad každý, kdo měl zdravé nohy, pospíchal přivítat syna lucemburského vládce signorie. Karlovy smutné zážitky z Pavie, kde přišel o tři ze svých mužů, byly pod tímto dojmem, zdá se, zapomenuty.

„Veličenstvo, náš pane Karle, skládáme se ti k nohám v uctivé pokoře. Přijmi, prosím, na uvítanou naše dary,“ pravil uctivě drobný chlapík v červeném plášti a baretu stejné barvy. Na krku mu visel zlatý řetěz, nepochybně odznak jeho primátorského úřadu. Hned za ním přicházeli představení řemeslnických cechů kovářů, platnéřů, ševců, kožešníků, zlatníků a pekařů a přinášeli ukázky svých výrobků. Pištci zaduli na své nástroje a ze všech stran se ozývalo nadšené volání.

„Bušku, to je opravdu určeno pro nás?“ pošeptal nedůvěřivě Karel svému příteli do ucha. Pán z Velhartic přikývl a zálibně se usmíval na dvě řady dívek, jistě dcer předních měšťanů, které návštěvu vítaly máváním sotva rozkvetlými ratolestmi. Byly prostovlasé jako svobodné a nezadané panny a každá měla na hlavě zelený věneček. Buška napadlo, kteroupak si jeho přítel a pán vybere na dnešní noc?

Ale to už předstoupil městský kapitán, aby Karlovi, který pro tuto příležitost sesedl z koně, předal hlášení, že parmská garda je připravena mu sloužit. „Děkuji,“ odpověděl princ, maličko se při tom uklonil, jak to přikazoval francouzský dvorský protokol, a v duchu si pomyslel, zda ho tito zbrojnoši ochrání před případnými úklady travičů. Vzpomněl si při tom na tajemného dominikána Pavla, který mu v Pavii zjevně zachránil život, a zalitoval, že ho nemá po boku. Zmizel, sotva se dozvěděl, že travičskou aféru má na svědomí milánský vévoda Visconti. Škoda, s ním by se cítil jistěji, ale co se dá dělat. Snažil se tvářit co nejvlídněji, kynutím pravé ruky odpovídal na mávání měšťanů a jejich provolávání slávy a levou rukou vedl svého koně vedle primátora a kapitána městské gardy. Bušek a kaplan Jan z Viviers je těsně následovali. Bubeníci bubnovali koňům do kroku a Parma je vítala slavnostně vyzdobenou městskou bránou. Hned za ní stoupala vzhůru poměrně úzká ulice, křivolace vedoucí mezi bíle omítnutými domy. Ze všech oken se vykláněli lidé, cosi křičeli a házeli na průvod čerstvě rozkvetlé snítky. Davy ulici takřka zaplnily a průvod se jen s námahou a za cenu četných štulců a ran, které museli zbrojnoši uštědřovat příliš dotěrným zevlounům, prodíral kupředu. Sám princ Karel si občas musel vypomoci kopancem, aby mohl se svým koněm projet.

Před vysokou budovou biskupského paláce, jemuž dominovala štíhlá věž s cimbuřím, jim vyšel v ústrety sám parmský biskup Francesko Farnese, objemný chlapík se dvěma bradami, s vysokou mitrou na hlavě, ve slavnostním ornátu a se svou berlou, odznakem biskupského úřadu. Obklopoval ho hlouček prelátů a také nezbytná garda v drátěných košilích, v plechových kloboucích a s halapartnami. Princ sestoupil ze svého koně, objal se s biskupem a políbil ho na jeho tučné tváře, jako by byli staří přátelé. Duchovní páchl česnekem a potem, takže se hned s ošklivostí odvrátil. Primátor ho však znovu popostrčil před sebe tak, že znovu málem upadl do biskupovy náruče, a dav začal nadšeně provolávat slávu. A tak si Karel oddechl teprve ve chvíli, kdy je pohltily chladné stěny biskupského sídla a všichni ti nadšení zevlouni zůstali venku na ulici. Francesko Farnese vedl hosty rovnou do hodovní síně, vysoké místnosti, uprostřed níž stál stůl plný vybraných lahůdek. Karlovy zraky zvědavě klouzaly po tomto kulinářském bohatství a po freskách s výjevy z Nového zákona na stěnách. Viděl tu Ježíše, jak kráčí po hladině jezera a o kus dál probouzí k životu zemřelého Lazara, dále následoval sugestivní výjev Ježíšova mučení, na němž z bílého těla Božího syna až příliš věrně stříkala krev, a o kus dál apoštol Petr právě zapíral svého Pána.

„Co tomu říkáš, princi?“ zeptal se Karla biskup.

„Skvělé,“ vydechl mladík odpověď. „Ani v Paříži jsem neviděl něco tak působivého.“

„Však nám to maloval mistr Giotto,“ pochlubil se Farnese. „Ale pojďme od vysokého umění k věcem všednějším. Nabídni si, princi, něco z lahůdek na našem stole! Nemáš chuť na kuřátko nadívané vařenou slaninou, vejci a smetanou a opečené na rožni? Nebo si dáš raději smaženou štiku s mandlemi a česnekem?“

Karel se usmál a pochopil, proč biskup česnekem tolik páchne. Zřejmě osobně ještě před uvítáním v kuchyni ochutnával. Ještě že tak, alespoň nemusí mít strach, že se ho i v Parmě někdo pokusí otrávit.

„Mohu ti nabídnout víno? Bílé, nebo raději červené? Je z hroznů, které zrály na mých biskupských vinicích.“

Mladý Lucemburk se nenechal pobízet. Seděl mezi hovorným biskupem a na pohled spíše mlčenlivým a nepřístupným primátorem města Parmy. Farnese však zvládl udržovat živou debatu i za něj. O kus dál se ládoval Bušek z Velhartic a další členové Karlovy družiny. Bušek si občas utřel mastná ústa do rukávu a hlasitě říhl, což vedle něho sedící kněz kvitoval poznámkou: „Ať ti Bůh požehná tu dobrou krmi!“

Ale skvělé jídlo a pití zjevně mladému Lucemburkovi nestačilo. Naklonil se k biskupovi a zcela neomaleně se ho plnými ústy zeptal:

„Jak to tady máte s děvčaty?“

Francesko Farnese se zaškaredil. Doneslo se mu sice, že princ Karel je v tomto ohledu náramný divoch, ale nečekal, že se na něžné pohlaví zeptá přímo v jeho paláci, kde takové řeči byly zcela zapovězeny. Zároveň si však uvědomil, že během několika dnů dorazí do Parmy Karlův otec, český král Jan, s početným vojskem a bude se syna ptát, jak je ve městě spokojen. Proto se biskup ke Karlovi naklonil a šeptem mu odpověděl: „Rač, prosím, posečkat, princi. Pochop, jsi na církevní půdě a mnozí páni preláti podobné hovory neradi slyší. Posečkej zatím. Uvidíme, co se v tomto směru dá dělat.“

Poté se Farnese napil vína a pohledem vyzval primátora, aby ho doprovodil na chodbu. Karel si ani nevšiml, že se kolem něho cosi děje. Vyslovil sice jisté přání, ale myslel ho jen zpola vážně, ani ho nenapadlo začít dívčí společnost vehementně vyžadovat. Prostě se zeptal, aby řeč nestála, a ani si neuvědomoval, že se to před tolika kněžími a navíc v biskupském paláci příliš nehodí.

„Pane primátore, mám starosti o lucemburského prince,“ svěřoval se kulaťoučký Farnese hubenému drobnému primátorovi.

„Copak, Eminence?“

„Chce si, ehm, jak to říct…“ Biskup zrudl.

„Chcete snad říci, že si chce zašukat?“ Primátor byl přímý a jemných obratů nepříliš znalý chlapík, a tak se i před prvním mužem církve v Parmě vyjádřil zcela bezprostředně.

„No, řekl jsi to možná příliš otevřeně, milý synu, ale v zásadě máš pravdu.“ Biskup byl ve tváři rudý až po kořínky vlasů.

„Snadná pomoc,“ usmál se primátor. „Máme přece ve městě známý hampejz U Velkých koz. Hned tam pošlu pro pár krasavic!“

Hampejz se ve skutečnosti jmenoval U Zlaté mušle, ale protože všechny tamní nevěstky vynikaly především mohutnými ňadry, ujalo se mezi návštěvníky pojmenování U Velkých koz.

„Od Velkých koz ne,“ zaškemral biskup. „Nerad bych viděl nevěstky zde, na církevní půdě. Spíše bych zvolil nějaké nevinné a ctnostné děvče…“

„No, vlastní dceru princi do postele nestrčím,“ podrbal se ve vousech primátor. „I když moje Angelina je ve svých čtrnácti náramně chytlavá. Ale mám také nevlastní dceru Beatrici. Nebožka žena ji přivedla do rodiny ze svého předcházejícího manželství.“ Biskup Farnese věděl, že primátor, kdysi nepříliš úspěšný kupec, se před časem oženil s bohatou vdovou a díky tomu se vyšvihl mezi přední muže města. Jeho choť Felicita však několik let po svatbě podlehla té strašné morové nákaze a zanechala ho samotného se dvěma děvčaty na krku. Primátor tu svou mladší náramně rozmazloval, kdežto Beatrici, ve skutečnosti jedno z nejkrásnějších děvčat z celé Parmy, přehlížel. Nyní mu však, zdá se, přišla vhod. Jejím prostřednictvím si získá náklonnost mladého Lucemburka, a kdyby tak s ním Beatrice otěhotněla, to by pak bylo teprve pravé požehnání. Primátor věděl, že princ by si ji nikdy nevzal, to nepřipadalo v úvahu, aby se měšťanská dcerka provdala do jednoho z předních evropských rodů, zato vyhlídka na tučné odškodné a peníze tajně vynaložené na zplozené dítě mu vyloženě dělala radost.

„Tak ji přiveďte,“ spěšně šeptal biskup. „Ale ne sem, nýbrž do princovy komnaty. Já ho na ni, až budete zpátky, jemně upozorním.“ Asi za hodinu se primátor skutečně opět objevil u stolu a spiklenecky zamrkal na biskupa. Farnese se vzápětí naklonil k Lucemburkovi: „Princi, nepomýšlíš už na spánek? Den jsi měl jistě namáhavý. Vidím na panu Buškovi, tvém komorníkovi, že sotva plete jazykem.“ Pán z Velhartic měl vskutku už dost upito a nejenže špatně mluvil, ale dokonce občas vlastní hlavou uhodil do stolu. Nejinak se vedlo kaplanovi Janu z Viviers a dalším mužům z Karlova doprovodu. On sám však byl ještě svěží a nijak se nemínil omezovat v pití.

„Ještě jsme si, biskupe, nepřipili na mého otce, krále Jana,“ zahlaholil vesele princ a povstal s plnou číší v pravé ruce.

Biskup povstal také a hlasitě zvolal: „Ať Bůh žehná českému králi!“ Vzápětí však polohlasně dodal: „Princi, někdo tě čeká ve tvé komnatě!“

„Dorazil snad můj otec?“ polekal se Karel, biskup ho však jemně uchopil za ruku.

„Kdepak. Někdo jiný,“ a výmluvně se usmál. „Budeš velmi potěšen.“

Biskupský palác se pro tuto noc kvůli Lucemburkovi změní v hampejz. Ó Bože, ta hrůza! pomyslel si přitom biskup v duchu a naučeným pohybem pravé ruky se raději pokřižoval. Jistě bude potřeba po Karlově odjezdu jeho komnaty vykropit svěcenou vodou, ačkoliv prý i v papežském Avignonu se v poslední době rozmohly nevěstky. Ó tempora, ó mores, povzdechl si a zatahal Karla za rukáv kabátce.

„Pospěš na lože, ať na tebe dlouho nečeká.“

Mladý Lucemburk byl v tomto ohledu náramně důvtipný a předem vytušil, co se asi v jeho komnatě skrývá za dar. Však nedospíval zbytečně na francouzském královském dvoře, kde si sice příliš nevšímal své mladičké choti Blanky z Valois, zato její dvorní dámy a komtesy ho rády zaučovaly do tajemství lásky.

V jeho komnatě byla kupodivu tma a Karel se ze všeho nejdříve pořádně praštil o stoličku.

„U sta ďasů, nemohl mi tady biskup nechat zapálit alespoň louč?“

„Promiňte, Milosti, měla jsem to udělat já,“ ozvalo se nesměle z Karlovy postele.

„A proč jsi to neudělala, holubičko?“ otázal se potěšený princ.

„Protože bych se před tebou styděla za svou nahotu,“ přiznala se primátorova nevlastní dcera.

„Ach, ty jsi zcela bez šatů? O to víc toužím prohlédnout si tě ve světle.“

„Však se dočkáš ráno, Milosti, až sem boží slunce pronikne oknem. Do té doby si budeš muset zvyknout na tmu.“

„Máš příjemný hlas a jsi drzá. To se mi líbí. Jak ti říkají?“

„Beatrice.“

„Beatrice, Beatrice…,“ přemýšlel Karel nahlas. „Pokud vím, s jednou Beatricí se hodlá oženit můj otec. Nejsi to náhodou ty?“

Ze tmy princi odpověděl zvonivý smích.

„Kdepak. Ta Beatrice tvého královského otce bude nejspíše nějaká princezna z hodně urozeného rodu, a to já nejsem.“

„Ano, je to bourbonská princezna, kdežto ty jsi nevěstka, dorota…“

„Neurážej!“ ozvalo se ze tmy a Karlovy oči, které si už na tmu zvykaly, začaly rozeznávat cosi bělostného, patrně vskutku nahé dívčí tělo. „Jsem dcera primátora Parmy,“ prohlásila dívka pyšně, jako by říkala, že je francouzská či neapolská princezna.

„Tak pan primátor se obětoval,“ zasmál se pobaveně Karel. „To za tebe bude určitě něco chtít.“

„Asi máš pravdu, ale já jsem se rozhodla sama, bez donucení. Viděla jsem tě, když jsi přijížděl do města. Líbil ses mi a pak, i na tu dálku jsem si všimla, že máš laskavé oči.“

„Nedej na první dojem. Ve skutečnosti jsem netvor a tyran!“

Karel hmátl před sebe, dotkl se jejích ramen, objal ji a než stačila něco dalšího říci, zavřel jí ústa dlouhým polibkem…

V

Čekání v Parmě na otcův příjezd se poněkud protáhlo, a tak se Karel zatím bavil, jak se dalo. Přes den zdatně popíjel s biskupem Franceskem Farnese a večer mu věrný Bušek přiváděl do biskupského paláce nejhezčí místní dívky. Beatrice se po třech dnech stala minulostí a nahradila ji Rozalia s vlasy jako oheň a s ohněm v krvi. Prince očekávala stejně jako Beatrice v jeho komnatě, kterou zaplnila zapálenými svícemi, v jejichž záři se před ním zjevila v provazem přepásaném hnědém hábitu sester klarisek.

„Ty jsi jeptiška?“ vydechl samým překvapením Karel.

„Ten oděv jsem si jen vypůjčila kvůli tobě, Milosti!“ odpověděla a než se nadál, stáhla ho ze sebe a objevila se před ním zcela nahá, s útlými boky a drobnými prsy. „Líbím se ti?“ dodala nejistě. „Nevadí ti, že nemám velká prsa?“ zeptala se a hlas se jí při tom maličko chvěl. Karel se pobaveně rozesmál. „Myslím, že prsa máš tak akorát do mé dlaně. Počkej, přikryju ti je!“ a položil jí obě ruce na takřka chlapeckou hruď. Všiml si, že má zelené kočičí oči a plné rty jako stvořené k líbání.

S Rozalií strávil Karel dvě noci. Přes den musel poslouchat biskupovy nářky, že se mu z paláce stává hampejz.

„Ale otče biskupe, ta dívka není nevěstka, je to dcera jednoho konšela,“ namítl pobavený princ, kterému bylo jeho hostitele přece jen trochu líto.

„Tím hůř, milý synu. Při veškeré úctě, kterou jsem povinován k tvému otci i k tobě, měl bys zpytovat svědomí a kát se ze svých hříchů…“ Biskup chtěl ještě něco dodat, ale Karel mu vpadl do řeči:

„Však jsem se také kál. Hned po rozednění jsem Buškovi nařídil, aby Rozalii odtud vyprovodil a šel jsem se modlit do tvé kaple, otče biskupe. Předepsal jsem si za celou noc tucet otčenášů a tucet zdrávasů. To je podle mého názoru, jak mě to učil slovutný mistr Pierre de Rosieres, víc než dostatečné, a proto věřím, že Hospodin mi ve své velkorysosti a všeobjímajícím milosrdenství už odpustil. Nechápu tedy, co pořád máš proti mým nočním návštěvám. Ty dívky přece přicházejí dobrovolně.“

„Zadrž, princi, to ďábel roztahuje své sítě, aby tě polapil.“

„Ďábel? Kdepak, ty dívky jsou krásné jako nebeští andělé. Přece je nemohu vyhnat! Viď, Bušku?“ otočil se Karel na svého přítele, který seděl po jeho pravici.

Pán z Velhartic se zašklebil, nalil z kameninového džbánu víno do všech číší na stole, povstal a hrozící spor zažehnal přípitkem.

„Můj pane, princi Karle, Vaše Eminence, otče biskupe parmský, urození pánové, zanechme hádek a okoštujme víno, které zrálo na svazích tohoto slunného kraje. Je to vskutku kraj Bohem požehnaný, který rodí nejen tak skvělý nápoj, ale i tak spanilé dívky. Napijme se tedy na Parmu a popřejme jí další boží požehnání!“

Všichni kolem stolu povstávali a chápali se svých plných číší, jen biskup si stále potichu brblal: „Kdo ví, jestli už Bůh nepožehnal outěžkem nějaké princově milostnici. Nebylo by ani divu!“

Šestý den nahradila Rozalii půvabná, asi dvacetiletá hnědovláska, která Buškovi vběhla přímo do náruče.

„Vy jste komorníkem prince Karla?“ zeptala se ho na ulici nedaleko biskupského paláce, když se vydal na tržiště koupit si nový koňský postroj. Zvědavě na ni pohlédl a zůstal jako opařený. Neznámá byla krásnější než Beatrice i než Rozalia. Měla na sobě modrý plášť zřejmě z drahé látky, vpředu zapínaný na pozlacené knoflíky. Vlasy měla zčásti zakryté síťkou z hedvábných nití. Když Bušek na její otázku přikývl, mírně zrudla, jako by se zastyděla, a rychle zašeptala: „Chtěla bych se sejít s Jeho Milostí. Je to možné?“

„Smím znát vaše jméno, krásná panno?“ zeptal se zdvořile pán z Velhartic.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „své jméno řeknu až princi.“

„Promiňte, prosím, doufám, že jste ctnostná panna?“

„Co tím máte na mysli? Snad jste mne nechtěl urazit, pane?!“

„Ne, to bych si nedovolil, ale princ je ubytován na církevní půdě, v biskupském paláci…“

„To vím i bez vás, pane,“ odvětila hnědovláska popuzeně. „Jestli chcete, počkám na prince u kašny před palácem!“

„Dobrá. Počkejte tam na něj, až budou na věži odbíjet sedmou hodinu večerní.“

Hnědovláska přikývla a zmizela Buškovi v davu. Komorník rázem neměl stání. Mohla to být nějaká nevěstka nebo spíše vznešená kurtizána, takových prý je ve vlašských zemích mnoho. Vypadají jako šlechtičny a mnohé prý urozený původ i mají. Jsou schopné zapřádat s muži oduševnělé rozhovory, hrát jim na loutnu nebo tančit a ve znalostech tajemství lásky jsou prý zběhlejší než leckterá nevěstka. Ale jinak se od nich odlišují také cenou. Noc s takovou kurtizánou přijde někdy tak draho jako stádo ušlechtilých koní, kdežto obyčejná dorota půjde i za hrst drobných.

Bušek byl z toho celý nesvůj. Přemýšlel, zda má vůbec princi říci o svém setkání a o žádosti tajemné hnědovlásky. Nebylo by lepší přivést mu večer zase Rozalii nebo Beatrici? S nimi se nedopustí žádné chyby. Karel už je zná, je na ně zvyklý a ony na něj. Jenže mladý Lucemburk má podobnou vlastnost jako jeho královský otec. Strašně rád poznává něco nového, všechno neznámé a tajemné ho vzrušuje a ta hnědovláska taková je, co si bude namlouvat. Až ji princ uvidí, dočista zapomene i na svou choť Blanku, která se zatím bez něj trápí kdesi v Lucemburku. Nebude lepší mu tu neznámou prostě zapřít a nic mu neříkat?