Ladislav Beran 

Posedlost zločinem 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Ladislav Beran, 2020 

Obálka © Ivana Dudková, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9257-8 (epub) 

ISBN 978-80-243-9258-5 (mobi) 

POSEDLOST ZLOČINEM 

Potkat starého Portyčáka Frantu Šlepra, bývalého štamgasta píseckého kriminálky, v ten den, když bral výplatu, to byl pro poručíka Studničku vždycky zážitek a je třeba přiznat, že pro řadu píseckých hospod to bylo doslova boží požehnání. Šlepr byl za bolševika kvůli vykradeným sklepům vedený na kriminálce jako recidivista. Sklepy udělal vždycky, když se vrátil z basy, aby měl něco do začátku, než se chytí. A protože mu dal Havel svojí amnestií šanci a vyčistil mu jeho trestní rejstřík, tak si Šlepr po posledním návratu z basy v únoru devadesát řekl, že se zlodějnou opravdu končí. K překvapení všech, co ho znali, začal poctivě makat, žádné absence, jako míval předtím, a opravdu se snažil. Za minulého režimu dělal Šlepr v Okresním stavebním podniku přidavače u zedníků a po revoluci se chytil jedné zednické party, co začala podnikat a dělat na sebe, a tam se naučil zednickému řemeslu. Už po roce byl najednou žádaným fachmanem, protože uměl ze zedničiny skoro všechno. To zednické řemeslo se snažil dělat opravdu poctivě, nikdy ho neodflákl a s od něj obloženými koupelnami se lidi rádi chlubili. Do zedničiny se Šlepr tak zamiloval, že chodil dokonce každý víkend ještě pomáhat na stavby, protože se v té době začaly všude stavět baráky tak jako nikdy a rodinné domy rostly kolem Písku jak houby po dešti. Je pravda, že Frantu Šlepra držela hodně zkrátka jeho nová známost, Anežka Svízelová. Po návratu z basy byl Franta Šlepr nějaký čas šťastně nezadaný, pak ale rád všude a všem přiznával, že je šťastně zadaný. Svízelová uklízela v nemocnici a Portyčák Šlepr se s ní seznámil na pálení čarodějnic v nejstarší písecké čtvrti u Václava a na prvního máje se probudil u ní v posteli. Portyčák a Václavanda, to sice od nepaměti moc pro Písečáky neladilo, ale doba, kdy by si tohle Václaváci nedali jen tak líbit, byla pryč. Svízelová byla sice o osm let starší než Šlepr a padesátiletý Franta o ní říkal, že jeho Anežka je sice „pozdní sběr“, ale jinou už nechce. Jeho kvartální opíjendu sice zpočátku nemohla Svízelová jen tak vydýchat, ale nakonec ji musela Frantovi tolerovat, protože s tímhle jeho absťákem prostě nic neudělala. Franta uměl peníze přece jen vydělat, takže si časem koupili nejen garsonku v prostředním věžáku u Nového mostu, ale i zahrádku pod Honzíčkem a ojetou felicii. Právě kvůli ní se Franta Šlepr po patnácti letech, první středu v dubnu, opět objevil na kriminálce u poručíka Studničky, i když tentokrát v roli poškozeného, neboť mu ji někdo přes noc před domem ukradl. Jen co ho poručík Mach zavedl do kanceláře majetkářů, protože měl ten den výjezd, a Šlepr spatřil za stolem Studničku, hned se mu zvedla nálada. Nejdřív zhodnotil jejich kancelář, kterou pochopitelně neznal, protože on znal důvěrně kancelář majetkářů ve třetím patře v Zeyerovce a od té doby se kriminálka už dvakrát stěhovala.

Studnička nabídl Šleprovi židli za psacím stolkem, které se stěhovaly s majetkáři, ale ten to odmítl se slovy:

„Kdepak, na tu přiznávací židli si nesednu, moh bych na sebe něco starýho vyžvanit,“ a sedl si do křesla pod velkou nástěnnou mapu píseckého okresu. Tu znal taky dobře a hned ho zaujala místa se zapíchánými špendlíky s červenými praporky.

„Koukám, pánové, že se těm zlodějskejm hajzlům daří. Neznámý byty nebo chalupy?“

„Oboje. Co máš, Franto, na srdci?“

„Co mám na srdci? Nějaký kurvy zlodějský mi přes noc ukradly před barákem auto, a když jsem to byl ohlásit na obvodu, tak mě poslali k vám,“ vyndal Šlepr z kožené bundy občanský průkaz a techničák od ukradené felicie a položil je na stůl.

„V kufru jsem měl zednickej vercajk, řezačku na obkládačky za dva tisíce, velkou rozbrusku s novým diamantovým kotoučem za pět táců, prodlužováky, všechno je to v prdeli. Feldu samozřejmě nemám proti krádeži pojištěnou, takže je ze mě žebrák a uvažuju, že se dám zase na sklepy, a to se tady oba zase zapotíte!“ zapálil si Šlepr startku.

„Se sklepama na nás, Franto, nechoď. Takovej borec jsi zase nebyl a nemysli si, že nevíme, že ty máš do chuďasa hodně daleko. Moc dobře víme, jak se o tebe dneska stavebníci a lidi, co si nechávají předělávat v paneláku koupelny, perou. Máš na někoho podezření? My těch felicií máme tenhle rok už ukradenejch osm, s tou tvojí je to devátá.“

„Fakt devátá? To jsem měl vědět, tak jsem si nepořizoval tak drahý auto, když je o ně takovej zájem. Ta moje felda má nalítáno skoro devadesát tisíc, ale pořád šlape jako hodinky. No, já na toho hajzla přijít, tak ho pověsím za koule do průvanu,“ kasal se Šlepr, když vtom se objevil v kanceláři autař poručík Profič.

„Tak mi volali obvoďáci, že nám sem posílají chlapa, co mu ukradli felicii. Ty máš, Machouši, výjezd, víš o tom něco?“

„Vím co ty. Tady sedí poškozenej,“ ukázal Mach na Šlepra.

„No, já jsem kouk teď do pátrání a Příbramáci mají k ránu v Milíně přepadenou benzínku a mají tam výskyt jednoho chlapa asi tak do třiceti let a červenou píseckou felicii. Podle pátrání tam ale byli spíš dva. Mají ale z espézetky jen dvě poslední čísla. Trojku a sedmičku.“

„Do prdele, to bude ta moje felda!“ vykřikl Šlepr a vysypal ze sebe celou státní poznávací značku.

„Není to k posrání, pane Studnička? Já, kterej jsem se zločinem před lety skončil, tak se do něj namočím skrz moje auto. Doufám, že nejsem jako sprostej podezřelej?“

„Mno? S tvým trestním rejstříkem, Franto…,“ utrousil Studnička a Šlepr málem vyskočil ze židle.

„Tak to prrr!“ ohradil se proti tomu Šlepr. „Ten mi Venca po revoluci vyčistil, protože my, bejvalý kriminálníci, držíme při sobě.“

„Vencu do toho netahej, Franto, ty jsi seděl za zlodějny a Venca seděl na Borech jako politickej, takže jakej kriminálník, když dělal na Borech knihovníka a půjčoval muklům knížky. No, lítáš v pěkným průseru, Franto. Že jo, Profiči?“ mrkl Studnička na autaře, který mu to s úsměvem odkýval.

„Ty vaše prdelky znám moc dobře, pane Studnička. Naposled mě stály tři roky na Borech. Pravda, bylo to za deset sklepů na Gottwalďáku,“ přiznal Šlepr, a to v té době nikdo z přítomných v kanceláři U Studničků netušil, že pachatelé, co přepadli v Milíně benzínku, si svého lupu dlouho neužili a skončili s ukradeným Šleprovým autem za Dobříší v příkopu a oba v něm uhořeli. To se Studnička s Machem dozvěděli až druhý den po ranní poradě šéfa kriminálky a přišla s tím do jejich kanceláře pátračka Čveráková. Objevila se s hrnkem kafe, a ještě než si sedla do křesla pod nástěnnou mapu, jim oznámila, že má tu ukradenou červenou felicii Franty Šlepra.

„No, to jsi zlatá, Petro, to bude Franta rád,“ vypadlo ze Studničky a už začal hledat číslo mobilu na Šlepra.

„Myslím, že rád nebude. V pátrání je, že se našla za Dobříší, je shořelá a v ní se našly dvě ohořelý lidský kostry.“

„A do prdele! To nám ještě scházelo,“ vypadlo z Macha.

„Podle espézetky je to Šleprovo auto a dělají na tom nehody od Středočechů a nějaký kapitán Strejček ze středočeské kriminálky,“ sáhla Čtveráková do riflí a vyndala z nich papírek, na kterém bylo spojení na středočeskou kriminálku.

„No, to bude Franta na mrtvici, až se to dozví. Pojištěný to nemá,“ konstatoval Studnička, a jen co našel telefon na Šlepra, tak mu to hned zavolal. Čekal hromování, ale Šlepr tu zprávu vzal překvapivě s klidem. Prohlásil, že je to v prdeli, že takovej konec těm syčákům nepřál, a vzápětí to Studničkovi položil. Macha samozřejmě zajímalo, co na to Šlepr, a Studnička mávl rukou.

„To neřeš, Machouši. Franta to vzal statečně, čekal jsem to horší. Zavolej na Středočechy tomu kapitánu Strejčkovi,“ přisunul přes stůl k Machovi papírek od Čtverákové s číslem kapitána Strejčka a začal si nacpávat dýmku, protože měl před sebou nedopité kafe.

Když se kapitánu Strejčkovi, který byl s nehodovkou na výjezdu u „kremační“ jízdy dvou neznámých osob v autě, ozval Mach a řekl mu, že uvedená felicie byla v noci ukradena v Písku, ten toho samozřejmě v té době ještě moc nevěděl. Chvilku se s Machem dohadoval, která vyšetřovačka by si měla případ převzít, ale v tom mu Mach moc neporadil a nechal to na rozhodnutí šéfů kriminálek. Machovi se kapitán Strejček znovu ozval až odpoledne, že případ si ponechá jejich vyšetřovačka, neboť je tam to elpaso na benzínce v Milíně. Mach proti tomu nijak neprotestoval, protože s takovým případem, zvlášť když se neví, kdo v autě uhořel, by bylo hodně papírování. Kapitán Strejček byl sice jiného názoru a taky si ho nenechal pro sebe.

„Já nechci bejt, pane kolego, špatným prorokem, ale na mě to dělá dojem, že dřív než nám se ozve někdo u vás, že ty dva pohřešuje. Mně se nezdá, že by někdo z Prahy vážil cestu do Písku, aby tam ukrad auto, pak s ním odjel do Milína udělat elpaso na benzínku a hurá do Prahy. To se sichr narodilo v Písku a moc bych za to nedal, že ty dva jsou feťáci, který si dojeli do Milína pro prachy a šmejkali si rovnou do Prahy nakoupit fety,“ odmlčel se kapitán Strejček na moment, ale vzápětí pokračoval.

„No, moji šéfové tak rozhodli, s tím nic neudělám. Bude na tom případu práce jak na kostele, protože oba pachatelé jsou na uhel. Nijak tu kremačku našim patologům nezávidím. Ještě teď mám ve frňáku ten smrad spálenýho masa. Už jsem viděl v policejním životě hodně, ale tohle bylo fakt silný kafe,“ přiznal kapitán Strejček a Mach se s ním shodl v tom, že pokud se někdo nepřihlásí, že ty dva pohřešuje, nedá se s jejich ztotožněním vůbec nic udělat. S tím také oba ukončili hovor a oběma kriminalistům nezbylo nic jiného než čekat, kdo se jim ozve a přijde nahlásit někoho, koho pohřešuje.

Dalo se čekat, že v době, kdy byla všude po celé republice spousta bezdomovců, které nejen že nikdo nepostrádal, ale taky nehledal, si na pohřešované ze Šleprovo havarované felicie bude muset jak pražská, tak i písecká kriminálka nějakou dobu počkat. Měsíc od tragické nehody za Dobříší utekl jako voda a jako první se ozval písecké kriminálce okresní soud, který poslal na kriminálku dožádání, aby byl soudu předveden Miloš Pučálka, který se ani na třetí písemné vyzvání nedostavil jako obžalovaný k soudu. Šéf kriminálky kapitán Karas dal tuto žádost okresního soudu k vyřízení oběma majetkářům, poručíku Machovi a Studničkovi, neboť se jednalo o pachatele vloupání do pěti zahradních chatek v Chrastinách, a ti to našli ve své kanceláři, když se vrátili z města. Studnička ten příkaz k předvedení zkoukl a hned ho přehrál na kolegu Macha, který měl na kriminálce po své lajně vloupání do rekreačních objektů.

„Okresní soud touží, Machouši, po Rudým Cecilovi, kterej na něj hodil bobek. Teď mi napadá, že toho blba s tím červeným čírem už jsem v Písku dlouho neviděl. Ty snad jo?“

„Toho vidět nemusím a vůbec mi to neschází. Lidi, jako je Rudej Cecil, kterej je od školy posedlej zločinem, by se z basy neměli pouštět. Co vyšel z píseckýho harvardu, tak nikde nemák a tahá z rodiny a ze společnosti jen prachy. Ten se od tý doby, co je doma vykrad, v nádražce nedrží. Myslím, že ten feťák nikomu z rodiny neschází,“ zarazil se Mach a podíval se na Studničku.

„Napadlo tě, Studno, to, co mě? Cecil to v poslední době táhnul s Igorem Radostou, a toho jsem už taky dlouho neviděl. Přitom oba byli pečený vařený v parku u hudebního pavilónu, kde se schází všichni feťáci z města. No, to se po obou pánech co nejdřív podíváme,“ zvedl se Mach od stolu a zašel do protější kanceláře k drogařům. Když se po chvíli vrátil, oznámil Studničkovi, že páni drogaři o těch dvou taky nic neví a že si myslí, že spolu odtáhli do Prahy, protože oba jsou už delší dobu na pervitinu.

Jakmile se Mach se Studničkou objevili v Nádražní ulici u Pučálkových, paní Pučálková spráskla ruce.

„Proboha, zase kriminálka? Co ten náš kluk zase proved, pane Mach?“

„To zatím sami nevíme, jdeme se zeptat, kdy jste viděli Miloše naposledy. Dostali jsme příkaz od soudu, abychom jim ho tam předvedli, neboť jim nepřebírá předvolání.“

„Já jsem, pane Mach, Miloše neviděla opravdu už hodně dlouho. Půl roku? To už bude. Táta ho po tý zlodějně, kdy nám sebral těch patnáct tisíc, co jsme si spořili na pohřeb, vyhnal z domu a taky jsme si řekli, že tu zahradu, co máme pod Honzíčkem, necháme co nejdřív napsat na dceru. To, co nám Miloš proved, to táta nemůže vydejchat a málem z toho dostal infarkt. Radši toho darebáka zavřete, ať už nikomu neškodí,“ měla Pučálková slzy na krajíčku, a to už se měli Mach se Studničkou k odchodu. Stejně dopadl Mach se Studničkou u Radostů, kde jim Filip Radosta potvrdil, že syna neviděli dobře měsíc a že jim doma vůbec neschází, protože s ním byly jen problémy a nestačili za něho platit jeho dluhy. S tím se oba vrátili do kanceláře a první, co Mach udělal, že to zavolal kapitánu Strejčkovi na středočeskou kriminálku. Dopodrobna mu vše vysvětlil, i když ho předem upozornil, že to je bez záruky. Kapitán Strejček si vše zapsal a nechal si od Macha nadiktovat nacionále těch dvou.

„Nikoho jinýho nemáme, vypadá to, že se co nejdřív objevím v Písku pro jejich kompletní zdravotní dokumentaci, a uvidí se. Naposledy jsem byl v Písku za bolševika, a to jste byli v ulici, co vedla k nádraží. Ty schody nahoru mě tenkrát pořádně zadejchaly. Najdu vás tam ještě?“

„Nenajdeš, kolego. Po revoluci jsme si pořádně polepšili. Žádný schody do třetího patra, máme tu výtah. Najdeš nás teď na výstavišti. Od Prahy jeď přímo ke Starému mostu a dáš se vpravo. Je to bejvalej stranickej kokos, ten nemůžeš minout. Co budeš potřebovat, to s tebou rádi vyběháme. Stačí zavolat, kdy se ukážeš,“ slíbil ochotně Mach.

„Přijedu s kolegou Hubáčkem. Dlouho jsem v Písku nebyl, ta hospoda v parku ještě funguje?“

„No, teď jich tam je víc, ale jestli máš na mysli Reinerovy, kde se točí plzeň, tak tam jsme s kolegou Studničkou štamgasty. Dobře tam vaří a pivo je jako křen. Rádi vás v Písku uvidíme, takže brzo navi!“ chtěl ukončit Mach hovor s Prahou, když se ho kapitán Strejček zeptal, jestli neví, že by někdo z těch dvou nosil kolem krku kovový řetěz s křížem asi tak osm centimetrů dlouhým. Tím poručíka Macha dost zaskočil, ale Studnička odběhl do kanceláře ke drogařům, a když se vzápětí vrátil, měli v tom oba jasno.

„Teď si to kolega ověřil naproti u drogařů a takovej řetěz s křížem nosil kolem krku Miloš Pučálek, zvaný Rudej Cecil. To byl takovej exot s červeným vysokým čírem. Takže je to jasný, pane kolego! Ten druhej, to bude sichr Igor Radosta. V poslední době jeden bez druhýho nedal ránu,“ měl Mach na jazyku: Spolu kradli, spolu viseli, ale nakonec to spolkl, protože takový konec těm dvěma rozhodně nepřál.

„Když je to tak, tak zítra jsme v Písku kolem osmý jako na koni,“ ubezpečil kapitán Strejček Macha a položil mu telefon.

„A máme to, Studno, v suchu, můžou jít nohy na stůl,“ zamnul si Mach spokojeně ruce a šel postavit na kafe.

Když se po obědě ozval před Studničkou na stole telefon a operační důstojník mu sdělil, že mu spojí nějakýho Frantu Šlepra, který už mu volal dvakrát a nemohl se ho dovolat, Studničku hned napadlo, že mu zase někdo něco ukradl. Jen co se mu Šlepr ozval, tak se ho Studnička zeptal, co mu zase ukradli.

„Neukradli mi nic. Koupil jsem si novou červenou felicii, tu mi snad už neukradnou. Mám pro vás, pane Studnička, tutovýho pachatele na tu moji ukradenou feldu.“

„Pozdě, Franto, my už ho máme taky. Je to Rudej Cecil, toho si nám chtěl říct?“

„Kurva, teď jste mě, pane Studnička, ale fakt dostali. Právě toho jsem myslel. Rozhodil jsem sítě v galerce a tenhle zlodějskej parchant mi z toho včera vyšel. Je to prej feťák a je na perníku. No, nebudu vám, pane Studnička, foukat pod pytlík, jak jste dobří, abyste na tý kriminálce zase moc nezpychli. Už mi je jasný, proč se teď říká v galerce kriminálce machrhaus,“ odmlčel se na moment Franta Šlepr, ale vzápětí pokračoval. „Škoda, že nechodíte, pane Studnička, s panem Machem na Marjánku, dali bysme nějaký pivko a panáky, protože tohle si zaslouží pořádně zapít. Jinak, kdyby na kriminálce někdo potřeboval obložit koupelnu, nebo dokonce postavit barák, zednická firma Šlepr je vám k službám, udělal bych vám ze známosti cenu. Kvalita je zaručená, pane Studnička,“ ozval se v Šleprovi podnikatel a zavěsil.

Když se druhý den kolem osmé ráno objevil v kanceláři U Studničků kapitán Strejček a poručík Hubáček, první, co bylo, že tu kapitán Strejček položil na stůl obyčejný článkový řetěz s křížem. Poručík Mach zavolal z kanceláře od drogařů poručíka Mařínka a poručíka Romana, kterým nemusel nic vysvětlovat.

„Jo, tohle nosil Rudý Cecil na krku, to můžeme potvrdit. Takže myslíte, že si můžeme jednoho feťáka odmáznout?“

„Uvidíme, co nám řeknou chlapci z kriminalistickýho ústavu, až podle fotek těch dvou udělají superprojekci lebky,“ odpověděl na to kapitán Strejček a hned došlo na kafe a byla kouřová. Kapitán Strejček byl kuřák dýmky jako Studnička, a tak si spolu vyměnili tabák a po kafi vyrazil Mach s Pražáky do města shánět zdravotní dokumentaci Pučálka a Radosty.

Na výsledek superprojekce z kriminalistického ústavu si musela jak pražská, tak písecká kriminálka sice nějakou dobu počkat, ale je pravda, že začátkem června se poručíku Machovi ozval kapitán Strejček od Středočechů a hned se ho zeptal, jestli sedí.

„No, sedím. Tak co? Jsou to ty naši darebáci?“ vypadlo z Macha netrpělivě.

„Jo. Jsou to oni. Můžeme konečně všechny případy uzavřít. Dnes jsem to dostal z krimi ústavu písemně. Do důchodu sice půjdu, jako každej polda, s nějakým tím pomníkem, ale jsem rád, že tohle se objasnilo. Zprávu z kriminalistickýho ústavu do Písku pošlu, abyste mohli vyrozumět pozůstalý. Zdravím Studničku a vyřiď mu, že jsem přešel na ten jeho holandský dýmkový tabák. Naši sekretářku Libušku sice eroticky nevzrušuje, jako jednu televizní hlasatelku, jak o ní Studnička mluvil, důležitý ale je, že Libušce voní a nevyhazuje mě z kanceláře. Až budete někdy v Praze, tak se ozvěte, musíme vám s kolegou oplatit ten královskej oběd U Reinerů. Tak zdarec do Písku!“ ukončil kapitán Strejček hovor a na Machovi a Studničkovi zbylo vyřídit nepříjemnou zprávu oběma rodinám, neboť posedlost zločinem stála jejich syny v tomto případě život.

BOBR SE VRACÍ 

Když se poručík Studnička z písecké kriminálky v dubnu devadesát tři dozvěděl od Simony Bobrovské, že její muž Emil má v úmyslu se vrátit z Německa do republiky, nebyl z toho nijak nadšený. Bobrovský totiž v létě v roce 1988 emigroval, aby se vyhnul trestnímu stíhání, neboť tušil, že se nad ním stahují mračna a jeho komplic Franta Lukeš, který byl ve vazbě pro sérii vloupání do prodejen, začne mluvit. To, že Bobrovského, v galerce známého jako Bobr, přitáhne zpátky domů Havlova amnestie, která mu z jeho trestního rejstříku vymazala, co jen šlo, to bylo Studničkovi jasné. Lukeš na Bobrovského tenkrát u soudu práskl, že na všech těch osmi vykradených prodejnách s ním byl Bobrovský, který odcizený alkohol prodával číšníkům po hospodách, rozvážel ho v létě do kempů a o peníze se spolu dělili.

Bobrovská samozřejmě po celou tu dobu nezůstala sama. Svým dvěma dětem obstarala nové tatínky a toho posledního, čtvrtého, když zjistila, že se Bobr vrací, vypakovala z bytu hned poté, co jí Emil napsal, že se vrátí domů. Bobrovská bohužel netušila, že ten návrat jejího muže se o několik let zpozdí. Ten se chtěl v Písku patrně předvést v pořádném fáru a na hranicích ho tak celníci vyhmátli v ukradeném mercedesu, ke kterému si pomohl pár kilometrů od hranic, na parkovišti supermarketu ve Freyungu. Že Bobr sedí ve vazbě v Degendorfu, kde čeká na soud, to se dozvěděla Bobrovská až někdy v červnu stejně jako to, že tam dostal za ukradeného mercedesa rovných pět let, neboť už tam německou policii v minulosti slušně zaměstnával. Čtvrtý tatínek byl Simonou Bobrovskou vzatý na milost a vrátil se. Když se blížil Bobrovi konec trestu, přivydělal si v base další čtyři roky za znásilnění spoluvězně v grupáči. V Písku se tak Bobr objevil až v roce dva tisíce dva na podzim, a to se Studnička nedozvěděl od Simony Bobrovské, ale od čtvrtého tatínka Jiřího Zaorala, kterého Bobr vyhnal po návratu do republiky z bytu, neboť ten byl celou dobu psaný stále na jeho jméno. Se Zaoralem se potkal Studnička U Reinerů, když si zašel k výčepu na stojáka na jednu plzeň, a protože Studničku u stolu, kde Zaoral seděl, upoutal velký kufr, nedalo mu to a přisedl si k němu.

„Podle toho kufru soudím, žes dostal, Jirko, od Simony opět kopačky. Že by se objevil Bobr?“

„Přijel dopoledne. Když mě uviděl, řek Simoně, že mě tam nechce večer vidět, a zmizel. Vypadá to, že skončím na ubytovně Jitexu. Už jsem tam volal, mají tam místo, jinak bych skončil pod mostem.“

„A co na to Simona? Takový léta jste byli spolu.“

„Pořádně jsme se spolu rafli. Je to mrcha, pane Studnička. Když byl Bobr zavřenej, to jsem jí byl dobrej, to jí moje nohy a prachy nesmrděly. Nejvíc mi je líto těch kluků. Zvykli jsme si na sebe, mám je rád. Učil jsem se s nima, od svýho táty, kterej píše, slyšel a byl s měkkým i, toho moc nepochytí. To, že byl celou dobu, co byl v Německu, v kriminálu, jim Simona samozřejmě neřekla. Vždycky jim tvrdila, že jejich táta musel utéct za hranice, protože tu v hospodě vyprávěl politický vtipy, za který by ho komunisti zavřeli. Bohužel, u kluků je hrdina.“

„A jak tě znám, Jirko, ty jsi celou dobu držel hubu.“

„Nechtěl jsem to dělat horší. Když si pomyslím, že jsem chtěl, aby kluky napsala na mě… Nechtěla o tom slyšet. Teď jsem rád, že to neudělala. Kdoví, jak dlouho bych na ně platil. Jakub je v prváku na gymplu, je dobrej na matiku i na jazyky, Michal bude končit devítku. Ten to dost fláká, ale blbej rozhodně není. Ty kluci mě fakt mrzí.“

„Nevěš hlavu, Jirko! Jak znám Bobra, ten dlouho doma nebude. Je to zloděj a jinej nebude. Má zlodějnu a podrazáctví v krvi. Jeho táta nebyl jinej, geny člověk nevyčurá. Víc jak půl roku mu nedávám. Jemu šly ruce vždycky dozadu a skončí znovu v kriminále.“

„To je možný, ale já už se k Simoně nikdy nevrátím. Dvakrát mě vykopla a jen blbec udělá stejnou chybu dvakrát. Ze mě už blbce udělala, potřetí se jí to nepovede,“ dopil Zaoral pivo, sebral kufr a odešel z hospody. Že by se Bobr po návratu domů chytil nějaké práce, to u něho nehrozilo. Z Německa si přivezl nějaká eura a opět se dal dohromady s bývalým komplicem Frantou Lukešem, který v té době vozil pro jednu píseckou firmu z Rakouska do republiky ojetá auta. To, že se z jedné takové jízdy vrátil domů až za tři měsíce, to bylo tím, že si z Rakouska odskočili do autobazaru v nedalekém německém Grafenau a při namátkové silniční kontrole německé policie byl Bobrovský zatčen, neboť měl v Německu pět let zákaz. Studnička tak prohádal měsíc a o tom, že Bobr zase sedí v base v Německu, se dozvěděl od jeho komplice Franty Lukeše, kterého potkal na starém mostě a zeptal se ho, kde má Bobra, protože ho už delší dobu neviděl.

„Je to vůl, ten Bobr, pane Studnička. Oba nás sbalili kousek od rakouskejch hranic jak nějaký zločince, a Bobr mi o tom zákazu vůbec neřek. To bylo nějak kolem poledne a odpoledne už měl Bobr soud a tam mu kromě těch tří měsíců natvrdo přidali dalších pět let zákazu, takže ten se do Německa jen tak nepodívá. A já tam měl dvě auta. Jedno svý a pak to druhý, co jsem v Grafenau koupil. S tím volem už bych nešel ani na hrušky,“ postěžoval si Lukeš. Že se Bobr znovu objevil v Písku, to se Studnička dozvěděl od kolegy z kanceláře poručíka Macha, který mu jen tak mezi řečí sdělil, že viděl Bobra ve společnosti Igora Kvardy, známého v galerce jako Veverka, který se před měsícem vrátil z basy za loupežné přepadení.

„No, ty dva jestli se dají dohromady, to bude dvojka! To nás tady, Machouši, nic dobrýho nečeká. Veverka je gauner, toho těch osm let v base určitě nepředělalo. Bobr, to je nemlich to samý. Vypadá to, Machouši, na velký starosti,“ udělal si Studnička do poznámkového bloku poznámku o těch dvou a šel to oznámit kolegům násilníkům, poručíku Starostovi a Lojdovi, do vedlejší kanceláře.

„My už o Kvardovi víme a moc dobře si vzpomínáme na to, co nám Veverka slíbil, když jsme ho dávali do vazby.“

„Co to bylo?“

„Že až si to odsedí, že se tu nezastavíme. Tenkrát ho poznala ta přepadená pokladní na benzínce podle těch jeho dvou horních zubů, co mu lezou z huby a který jen tak neschová. Proto se mu taky od tý doby říká Veverka. Ta ho pak bezpečně poznala při poznávacím řízení. O Bobrovi zatím nevíme, ale jestli ty dva se dají dohromady, to pro kriminálku není dobrá zpráva, protože ty chlapci nás začnou co nejdřív pořádně zlobit.“

„Chtělo by to, pánové, na ně založit kriminální spis, abysme mohli na ně nasadit oči a uši.“

„Jo, sledka i odposlech by byly, Studno, dobrý, ale zatím nemáme za co. To, že ty dva budou krást, je nám jasný, ale na náš dojem nám to žádnej soudce nedá,“ ukázal Lojda na trezor a Studnička mu okamžitě kývl. Lojda vyndal z trezoru láhev fernetu a všem to rozlil.

„Víš, Studno, co říká Karas? Kdo si počká, ten se dočká. Veverka se vrátil z basy čistej, je bez koruny, protože on v base zásadně nedělá. Je o něm známá jeho hláška, že on si to totiž přišel do basy odsedět a ne oddělat. Ten brzo zase v něčem pojede.“

„Nemá Veverka z toho elpasa, co udělal, něco nasušíno? Tenkrát si tam přece přišel na slušný prachy?“

„To nemá. Skoro třicet tisíc jsme mu sebrali, když jsme ho zadrželi, a dvacet táců stačil probendit po hospodách s děvkama. Ten brzo na nějakou ránu vyrazí a uvidíš, Studno, že to nebude dlouho trvat. Že by se chyt Veverka nějaký práce, to u něj určitě nehrozí,“ ukázal Lojda na fernet.

„Popojedem, pánové, ne?“ pozvedl Lojda sklenku a všichni tři si přiťukli na to, aby se co nejdřív dostali těm dvěma, o kterých šla celou dobu řeč, na kobylku.

Je pravda, že pokud jde o práci, tak se Studnička i Lojda u Veverky i u Bobra pěkně sekli. Oba darebáci nastoupili u jedné zahraniční firmy v písecké průmyslové zóně a Bobr dokonce večer pomáhal ženě při roznášení reklamních letáků po největším sídlišti v Písku. Obyčejně končil v hospodě U Žáby, kde se scházela galerka, a pokud šlo o pivo a frťany rumu, tak se nijak nešetřil. Tohle když se Studnička dozvěděl, hned s tím zašel za Lojdou a Starostou. Jen co dosedl na židli u stolu, tak spustil.

„Vypadá to, pánové, že Bobr pro nás chystá nějaký překvapení. Z galerky se mi doneslo na ucho, že se v Žábě začal nějak moc kamarádit s Patrikem Brunnerem, co dělal byty, a ta Bobrova roznáška reklamních letáků po panelákách se mi ani trochu nelíbí. Třeba slyším trávu růst, ale já to vidím, pánové, z jeho strany jako dobrou tipovačku na vykrádání bytů. Brunner není žádný ořezávátko, to je šmátek na planžety. Pořád je v těch panelácích spousta dveří, co mají ještě starý fabky, a ty nejsou pro Brunnera žádnou neznámou a žádnou překážkou,“ začal si Studnička nacpávat dýmku.

„Lidi si sice koupí drahej auťák, ale na nový fabce za patnáct stovek šetří. Že umí Patrik zacházet s planžetou, to už nám tady, a nejen v Písku, párkrát předved,“ kývl Studnička Lojdovi na plechovku vychlazeného birellu, a jen co si ji otevřel, tak pokračoval.

„Připište si, pánové, do svých záznamů Patrika Brunnera. Jinak pokud jde o Brunnera, nezapomeňte na jeho parádní kousek, kterej nám v minulosti předved, když si došel na benzínku u Hřebčince pro tržbu a odnesl si z rouráku v podlaze skoro sto tisíc. Patrik má zatraceně šikovný a rychlý ruce. Jestli Veverka a Bobr vezmou do party ještě Patrika, potěš nás tu Pánbůh!“

„Já bych to, Studno, neviděl tak černě. Brunner sice byty dělal, ale už dobře deset let seká latinu. Našel si ženskou s bytem, má s ní dva kluky, tomu se zpátky do basy chtít nebude. To, že sedává s Bobrem v Žábě u stolu, kde sedávají i štamgasti kriminálky, to ještě neznamená, že by vlezl s Bobrem do maléru. Dělá ve Faurecii v nástrojárně a nosí domů možná víc peněz, než máme my. Řemeslo umí a šmátek to je. To máš pravdu. Ale že by se dal do holportu s těma kreténama, kterým je u prdele, jestli půjdou zase do basy, tomu nevěřím. Už proto ne, že Brunner to rozhodně nemá zapotřebí. Má rodinu a prachy si umí vydělat.“

„Doufám, Lojdo, že máš pravdu, protože s Brunnerem jsme si s Machoušem dost užili, než jsme na něj přišli,“ zapálil si Studnička dýmku a bylo na něm vidět, že ho Lojda moc nepřesvědčil.

Že ty Studničkovo obavy, pokud jde o vloupání do bytů, byly opodstatněné, to se ukázalo už za deset dnů. Nebylo to ale na sídlišti U Žáby, kde Bobr roznášel reklamní letáky, bylo to na druhém konci města na sídlišti Portyč a nešlo v tomto případě o planžetu, ale o rozlomení vložky fab. Došlo k tomu v Jablonského ulici a jednalo se o dva byty ve třetí patře. Na náhodu to moc nevypadalo, protože oba poškození měli na zvonku titul inženýr. Přestože měla výjezd na kriminálce pátračka Čtveráková, kapitán Karas s ní poslal Studničku, protože byty byly jeho lajna. K vloupání zřejmě došlo v dopoledních hodinách, kdy oba poškození inženýr Klabouch a inženýr Jedlička byli v práci a že jsou vykradeni, na to přišli až po návratu z práce, po druhé hodině. Modus operandi, tedy způsob vloupání byl u obou bytů navlas stejný, pachatel použil takzvaný rozlamovák a z obou bytů se ztratily šperky a peníze. Technik Kotrbáček si na místě činu, podle jeho slov, moc neškrábl. Zajistil pouze rozlomené vložky fab a pachové stopy. Se šetřením v domě byl na tom Studnička stejně jako technik Kotrbáček. Většina lidí byla v době vloupání do bytů v práci a ti, co byli doma, nic neviděli a neslyšeli. Přestože se nejednalo o otevření zámku planžetou, Studnička si ve Faurecii hned ověřil, jak na tom byl to dopoledne Bobr a Brunner. Odjel odtud s nepořízenou, protože oba byli od rána v práci a na píchačkách měli odchod z Faurecie po třetí hodině. Nedalo mu to, a i když věděl, že je to zbytečné, vyrazil za Kvardou domů a byl zvědavý, jak bude Veverka reagovat, až se ho zeptá, kde byl dopoledne. Kvarda už ve Faurecii nepracoval a po týdnu „hostování“ ho pro pozdní příchody do práce ve zkušební době vyhodili. Studnička zastihl Kvardu doma a ten měl zřejmě pyžamový den, protože mu přišel otevřít v pyžamu. Jen co otevřel dveře bytu a spatřil Studničku na chodbě, nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Pan Studnička osobně? Neviděl vás z domu někdo?“

„Proč se ptáš, Igore?“

„Protože jste v Písku provařenej a lidi z baráku si budou myslet, že jsem zase něco ukrad. Přece jen jde o mou dobrou pověst.“

„Komediante! To teprve vstáváš, nebo už jdeš spát?“ ukázal Studnička na pyžamo.

„Churaví mi tělo.“

„Ve Fauricii jsi to, Igore, brzo zabalil. Já vím, žes tam za tak krátkou dobu ani nezjistil, kde mají záchody.“

„Koukám, že máte přehled, pane Studnička. Nesedlo mi to tam. Však oni ty Francouzi tady u nás ten kapitalismus vybudujou i beze mě. Tak copak má kriminálka za problém, že si na Igorka vzpomněli? Budu potřebovat advokáta?“

„To musíš, Igore, vědět sám. Jdu se tě zeptat na takovou maličkost. Cos dělal dnes dopoledne?“

„Á, takže alibi. Tak to vás zklamu, pane Studnička, to nemám. Celou dobu jsem sám doma, protože marodím a čumím na tu žvanírnu v parlamentu, kde si všichni ty lehkoživkové plácají játrama a nemůžou se dohodnout, jestli je čtverec kulatej nebo ne. Jsem ale čistej jako lilie, pane Studnička! Na mě kriminálka nic neuplete.“

„Neuplete? O čem to žvaníš? Co vím, Igore, tak sis vždycky uplet na sebe něco sám. A nebylo toho málo.“

„To bylo, pane Studnička, a to jsem si odseděl. Jestli je to všechno, jdu zpátky do postele, mám osmatřicet. Moje palečky, pachovku i dé en á máte, máte z čeho vařit, jak říkáte. To kdybych náhodou v něčem zase lítal. Na shledanou,“ zavřel Kvarda dveře a tím tady taky Studnička, bohužel, skončil a vrátil se na kriminálku.

V okamžiku, kdy Studnička s pátračkou Čtverákovou dávali dohromady denní hlášení pro operačního důstojníka, objevil se v kanceláři poručík Lojda, který se vrátil z krajské porady násilníků.

„Tak prej máš vykradený dva byty na Portyči. Že bys měl s tím Bobrem a Brunnerem pravdu?“

„Jestli ti to, Lojdo, udělá radost, nemám. Oba mají alibi, byli v práci, navíc je na obou bytech rozlomená fabka.“

„A hergot! To už tu dlouho nebylo, co? Hasák nebo udělanej rozlamovák?“

„Rozlamovák a asi to byl nějakej začátečník, když tu ulomenou fabku nechal pro pány z techniky na mechance na místě.“

„A co Veverka? Ten přece už zase nehákuje?“

„Ani se neptej. Před chvílí jsem se od něj vrátil. Samozřejmě alibi nemá. Přišel mi otevřít v pyžamu a tvrdil mi, že marodí. Moc jsme toho spolu nenapovídali. Vyběh se mnou jak s horkým popelem. Buď fakt v ničem nejede, nebo si je sakra jistej, že na něj nemáme.“

„No, taky to není jedinej darebák v Písku. To už nemluvím o tom, že si sem moh někdo odpryč přijet udělat byt, a nazdar, páni poldové, hledejte mě, kde chcete. I když ta nechaná fabka na místě, to je přece od pachatele vyloženě školácká chyba. Třetí šuple ve stole je prázdný?“ ukázal Lojda na Studničkův stůl.

„Něco tam snad zbylo,“ vytáhl Studnička šuple od stolu a vyndal na stůl placatici rumu, ve které byla půlka.

„To je akorát na dva hltánky. Petra nemůže, protože má výjezd, a my jdeme domů,“ nalil Studnička rum do dvou hrnečků na kafe a vzápětí to cinklo.

„Ty, Studno, když tak o tom rozlamováku přemejšlím, napadla mě taková blbost. Brunner je frézař, pro něj v práci vyrobit rozlamovák s profilem fabky, kterej jen nasadí na fabku zvenčí, je otázka chvilky. Takový rozlamováky už jsme tady viděli. On tím vlastně nic neriskuje, a jestli ty tři voly zrovna moc nemusí, tak se jich krásně zbaví.“

„Teda, Lojdo, koukám, že se ode mne dobře učíš a nebojíš se odvážných verzí. Na druhý straně musím přiznat, žes mně teď nasadil pořádnýho brouka do hlavy, protože si vybavuju, že Brunner je do dneška přesvědčenej o tom, že tenkrát, když udělal v Písku tu šňůru bytů, tak to na něj prásk Bobr nebo Veverka, protože jim odmítl půjčit prachy. Ale že by byl Brunner takovej číman a pomstil se jim až po takový době?“

„A práskli ho?“

„Právě že ne. Brunner z těch vykradenejch bytů byl samozřejmě v balíku, dělal po hospodách velkýho haura a v kavárně Monika, co je vedle Reinerů, tam se tenkrát říkalo U Marušek, ho tam připravila šlapka, co jsme jí říkali Salámovka, o tři tácy.“

„Pěkný. Znal jsem ji?“

„Určitě ne. V tý době jsi ještě chodil čůrat na nočník a tahal jsi kačera na provázku. Salámovka pak zmizela do Varů, kde dokonce v Puppu okradla jednoho šejka. Ten případ jsme Karlovarákům objasnili tady v Písku, když tu Salámovka nabízela to ukradený zlato.“

„Jo. To je ten případ, jak ten šejk nechtěl to zlato zpátky a chtěl, aby se jí usekla ruka!“ vzpomněl si Lojda, protože už ho od Studničky kdysi slyšel vyprávět.

„Přesně ten. No, a když jsme to Brunnerovi s Machoušem tenkrát spočítali, co kde všude poplatil a nakoupil, tak se ten chlapec okradenej najednou nemoh s prachama vejít do vejplaty. Moc mizernej počtář. Nepočítal vůbec s kriminálkou. Nějakou dobu sice zapíral, ale pak stejně kápnul božskou. Jo, to už je hodně dávná historie,“ konstatoval Studnička a ta Lojdova odvážná verze ho začala docela vážně zajímat. Jediné, co mohl Studnička v případu vykradených bytů na Portyči udělat, nechat v Lišově, ve středisku pachových prací, porovnat zajištěné pachovky z obou vykradených bytů s odebranou pachovkou u všech zmíněných pánů, což taky udělal a pak čekal, kterého pána si nějaká ta speciálně vycvičená fena vybere. Což jako hlavní důkaz nebylo až tak moc, ale v každém případě to byla slušná přesvědčivá indicie a podpořila tak potom řadu nepřímých důkazů. Psovod Dupalíno hned druhý den odvezl zajištěné pachovky z bytů na Portyči do Lišova, a když se vrátil, tak Studničku moc nepotěšil, když mu přišel oznámit, že obě feny, co jsou nasazené na pachovky, se patrně spolu domluvily a začaly hárat, takže si na výsledek nějakou dobu počká.

„Co se dá dělat, Dupalíno. Víš, co říká Karas? Kdo si počká, ten se dočká.“

„Pozor, to neříká jen Karas. To říká, Studno, hlavně teta Kateřina v Saturninovi.“

„Jo, to je pravda,“ připustil Studnička, jemuž teta Kateřina okamžitě naskočila před očima.

„Takže si holt dobře čtrnáct dní budeš muset počkat. Dřív to rozhodně vědět nebudeš. Přírodě, Studno, neporučíš,“ odešel psovod k sobě, a to v té době on ani Studnička netušili, že je ta dlouhá doba, kdy budou obě psí dámy opět ready, nebude trápit.

Tři dny nato, co se Studnička dozvěděl od psovoda Dupalína zprávu o odložení pachových prací v Lišově, se kolem poledne ozval v kanceláři u Studničků telefon. Studnička s Machem se právě chystali na oběd k Reinerům a oba se těšili na bryndzové halušky, které tady šly na dračku. Ale už to, že jim operační důstojník řekl do telefonu, že je nutně shání jejich českobudějovický kolega majetkář kapitán Melichar, je donutilo se halušek vzdát. Jen co se Studnička ozval do telefonu a ozval se kapitán Melichar, Studnička zmáčkl na telefonu mikrofon.

„Jsme tady, Oldo, povídej, co máš na srdci. Ale rychle, pospícháme na výborný halušky.“

„Na halušky oba zapomeňte. Před chvílí mi hlídka z obvodního oddělení ze Čtyrech Dvorů přivezla nějakýho Emila Bobrovskýho z Písku, kterej projel křižovatku na červenou, a protože měl v autě malou přenosnou televizi a ještě další elektroniku a moc se jim zrovna nezdál, tak mu prolezli auto a našli u něho v prostoru pro rezervu pár kousků zlata a taky rozlamovák na fabky. Samozřejmě, že nemluví, ale vyjel jsem si ho v počítači a je to pěknej vejlupek. Někde nám tady sichr udělal kvartýr, ale zatím nemáme nic hlášenýho. Přijedete?“

„O tom, Oldo, nepochybuj! Čert vem halušky, už jsme na cestě. Ten pán, a hlavně ten rozlamovák nás moc zajímá,“ položil Studnička telefon a už hnal Macha, aby si nechal od Karase podepsat jízdu do Českých Budějovic, a okamžitě zašel do vedlejší kanceláře k násilníkům.

„Mám pro vás, pánové, novinu! Před chvílí mi volal majetkář z budějovický kriminálky, Olda Melichar. Obvoďáci tam vylovili při řešení dopravního přestupku Bobra. Našli mu v autě nějaký věci, patrně z nějakýho vykradenýho bytu, no a teď se podržte, našli u něho rozlamovák na fabky!“

„No, to jsou kanóni!“

„Co má auto rezervu, tak tam našli pár kousků zlata a Bobr samozřejmě nemluví. Budějčáci čekají, že až se ten poškozenej vrátí domů, že jim nahlásí vykradenej byt.“

„To je ale bomba! Jedete tam?“

„Jedem. Machouš je u Karase, aby mu podepsal jízdu. Abych ti řek pravdu, Lojdo, ty dva byty na Portyči jsou podle mě jasný. Mě teď zajímá, jak se dostal Bobr z fabriky, a hlavně kde přišel k tomu rozlamováku. Ten mě snad zajímá ze všeho nejvíc. Hergot, Veverka, musíme k němu zajet, jestli je doma,“ odešel Studnička k sobě do kanceláře a tam už si chystal Mach pouta a na stole ležely dvě pistole.

Když se objevil Studnička s Machem na chodbě českobudějovické kriminálky, okamžitě jim za katrem separace padl do oka Bobr.

„No ne, ty jsi tu sám? Kde je Veverka?“ spustil Studnička na Bobra.

„Na tu se musíte zajít kouknout někam do parku, pane Studnička. Došlo k omylu, sedím tu nevinně. Doufám, že mě odtud dostanete. Půjčil jsem si od Kvardy auto a našly se tam nějaký věci, a prej jsou kradený. Tvrdí ten tlustej kapitán za dveřma,“ ukázal Bobr na dveře kanceláře.